Робърт Силвърбърг
Рома Етерна

Превод от английски: Силвана Миланова, 2004

chitanka.info

Бележка върху летоброенето

Римските историци традиционно посочват като година на основаването на град Рим 753 пр.Хр. Римляните отчитат времето от тази дата, означавайки годината с „ab urbe condita“ — „от основаването на града“, или О.Р. Така 1 година е 754 О.Р., 1000 година е 1753 О.Р., 1492 родина е 2245 О.Р. и така нататък. Всички дати, използвани в тази книга, са О.Р. и не бива да се бъркат с християнското летоброене.

1203 О.Р.: Пролог

Историкът Лентул Ауфидий, който си беше поставил за цел да напише пълната биография на великия император Тит Галий, вече трета година изучаваше Имперските архиви в Палатинската библиотека. Всяка сутрин шест дни в седмицата Ауфидий излизаше от дома си недалеч от Форума, изкачваше стръмния хълм, показваше личната си карта на Пазителя на архива и започваше ежедневното си ровене из големите шкафове, където се пазеха свитъците, отнасящи се до царуването на Тит Галий.

Задачата беше грандиозна. Тит Галий, възкачил се на престола след смъртта на лудия Каракала, беше управлявал Рим от 970 до 994 година и през това време беше реорганизирал напълно държавното управление, оставено от неговия предшественик в плачевно състояние. Някои провинции били обединени, други разделени, данъчната система претърпяла сериозна реформа, армията била раздробена и преустроена от върха до редовите войници, за да може да се справи със заплахата от северните варвари. И така нататък. Лентул Ауфидий подозираше, че ще му се наложат още две или три години проучвания, докато най-сетне успее да започне писането.

Този ден щеше да бъде посветен — като всеки друг през последните две седмици — на шкаф 42, в който се съхраняваха документите, отразяващи религиозната политика на Тит Галий. Императорът бил много загрижен, че в империята бързо се разпространявали мистичните ориенталски култове — поклонението на Митра бикобореца, на богинята-майка Кибела, на египетския Озирис и редица други. Той се боял, че ако тези чужди религии успеят да пуснат корени в Рим, това ще отслаби държавата му. Ето защо направил всичко по силите си да ги ограничи, без да губи доверието на поданиците си — обикновените хора, които ги почитали. Задачата била твърде деликатна и той успял приживе да я осъществи само частично. Честта да я довърши се паднала на неговия племенник и наследник, император Галий Марций, въвел култа към Юпитер Император с цел да измести всички останали религии.

Когато Ауфидий се добра до шкаф 42, там вече работеха. Трябваха му няколко мига да познае своя стар приятел и колега Хермоген Целер от Триполи във Финикия, който беше може би най-големият познавач на източните религии в империята. Ауфидий, който иначе си пишеше от време на време с Целер, не го беше виждал много години и не знаеше, че има намерение да посети столицата. Двамата мъже се прегърнаха дружески и тутакси се впуснаха да обсъждат текущите си изследвания за огорчение на библиотекарите.

— Тит Галий? — повтори Целер. — А, да, изумителна история.

— А ти?

— Египетските евреи. Забележителни хора! Потомци на номадско племе от пустинята.

— Кажи-речи, нищо не знам за тях — призна Ауфидий.

— А би трябвало, би трябвало! — възкликна Целер. — Ако при тях работите се бяха развили по-иначе, кой знае какъв път би могла да поеме собствената ни история!

— Моля ви, уважаеми, моля ви! — сгълча ги един от библиотекарите. — Тук работят и други учени. Ако се налага да разговаряте, отвън имате на разположение цяла зала.

— Трябва по-късно да поговорим — рече Ауфидий.

Разбраха се да се срещнат за обяд.

Оказа се, че Целер има да сподели хиляди неща за своите евреи и по време на обеда говореше, кажи-речи, само за това. Особено го беше изумила тяхната страстна вяра в един-единствен надменен бог, недостижим и суров, който им наложил сложен кодекс от закони, обхващащи всичко: като се започне от начина, по който би трябвало да говорят за него (било забранено да се споменава всуе името му), и се стигне до храната, която имат право да ядат всеки един ден от седмицата.

И тъй като били упорито и саможиво племе, те често си имали неприятности със съседите. След като завоювали голяма част от Сирия Палестина, евреите, които наричали себе си и израелити, основали там царство, но били покорени от египтяните и се превърнали в роби в земята на фараоните. Това продължило стотици години. Но Целер беше открил критичен момент в тяхната история преди горе-долу седемнайсет века, когато един необикновено надарен вожд на име Мойсей — Моше на техния език — се опитал да изведе народа си от Египет, за да се върнат в някогашната си родина Палестина, за която вярвали, че им е обещана от техния бог за вечни времена.

— И какво станало тогава? — попита Ауфидий вежливо, макар да не намираше нищо кой знае колко интересно в тази история.

— Този техен велик „изход“ бил ужасен провал. Мойсей и повечето водачи били избити, а оцелелите юдеи били върнати обратно в робство.

— Не мога да разбера…

— Да, но аз разбирам! — възкликна Целер и подпухналото му валчесто лице светна от фанатичен плам. — Помисли си за възможностите, драги ми Ауфидий! Да речем, че юдеите наистина успяват да стигнат Сирия Палестина. И този път се установяват трайно там — в тази люлка на мистично плодородие и култове към земята. А много столетия по-късно някой съчетава свирепия религиозен фанатизъм на юдеите с домораслата палестинска вяра в прераждането и възкресението, почерпена от египетския култ към Озирис — и се ражда нова религия, проповядвана от несъкрушим пророк. И не в далечния Египет, а в провинция на Римската империя, далеч по-тясно свързана със сърцето на държавата. И тъкмо защото Сирия Палестина по онова време е провинция на Римската империя, а римските граждани имат по-голяма свобода на придвижване, този култ се разпространява в самия Рим, както много други преди него.

— Е и? — подметна Ауфидий, този път заинтригуван.

— И той побеждава всичко останало, което нито Кибела, нито Митра, нито Озирис са успели да сторят. Пророците му проповядват всеобща любов и поделяне на богатството между всички хора — особено последното. Цялото имущество трябва да е общо достояние. Бедните в империята се тълпят в храмовете на този култ. Всичко се обръща с главата надолу. Императорът е принуден да го признае и дори сам да го приеме по политически съображения. Тази религия се възцарява над всичко — самите основи на римското общество са подкопани от религиозни предразсъдъци. Докато накрая империята, изглозгана от тази нова философия, рухва под напора на варварите, които от край време се навъртат по границите й…

— Точно това се е опитвал с всички сили да предотврати Тит Галий.

— Да. Ето защо в новата си книга съм описал свят, в който изходът на юдеите от Египет е успял, въпросната нова религия се е зародила и е заляла империята…

— Знаеш ли — изрече Ауфидий, като с мъка сдържаше прозявката си, — всичко това са фантазии. В крайна сметка нищо подобно не се е случило. И трябва да признаеш, Целере, не би могло да се случи.

— Може и да е така, а може и да не е. Но да размишлявам върху тези неща е добра гимнастика за ума ми.

— Да — кимна Ауфидий, — не се и съмнявам. Аз обаче предпочитам да разглеждам нещата такива, каквито са. Никога подобен култ не е прониквал в нашия обичан Рим, а империята е силна и непоклатима, затова да въздадем хвала на несъществуващия Юпитер или в който там бог се правиш, че вярваш. А сега, ако нямаш нищо против, искам да споделя с теб някои свои открития, свързани с данъчните реформи на император Тит Галий…

1282 О.Р.: С Цезар в подземния свят

Току-що пристигналият посланик на източния император беше доста по-млад от очакванията на Фауст — въздребен, с изящно телосложение и почти момичешка хубост, но очевидно много способен и с бърз ум. Човек, когото трябваше да държи под око. Имаше и нещо плашещо у него, макар на пръв поглед да не биеше на очи. Беше блестящ във великолепните си непроницаеми доспехи. Изисканата леност в съчетание със скрита сила караше високия, тромав и червендалест Фауст, започнал да пълнее откъм талия и да изтънява откъм коса, да се чувства истински плебей независимо от пищното си родословие.

Тази сутрин Фауст, чиято задача като служител в Канцеларията беше да посреща в столицата тъкмо такива важни гости, бе отишъл до Остия, за да посрещне на Имперския кей гръцкия посланик, който беше минал през Сицилия и Неапол, и да го придружи до апартаментите му в стария дворец на Северите, където отсядаха пратениците от източната половина на империята. Сега беше моментът да се сближи с новодошлия. Двамата се гледаха през изящната маса с ониксов плот в Малката колонна зала, която някой от предишните императори беше превърнал в голяма до неудобство гостна. Тук протоколът изискваше да обменят любезности и да си побъбрят на светски теми. Фауст нареди да донесат вино — едно от тежките изискани вина от лозята на Галия Транзалпина.

Двамата известно време се наслаждаваха на вкуса му. Не след дълго Фауст заговори, решен час по-скоро да приключи с най-деликатната част от задачата си.

— За съжаление принц Херакъл трябваше спешно да замине за северната граница, ето защо се наложи да отменим вечерята. Затова пък ще си свободен тази вечер и ще можеш да си починеш след дългото пътуване. Сигурен съм, че няма да имаш нищо против.

— Така ли? — устните на пратеника за миг се свиха в тънка черта.

Очевидно беше смутен, че още първата вечер в Рим е оставен на произвола на съдбата. Той се загледа в идеално оформените си нокти, а когато вдигна поглед, в очите му се долавяше тревога.

— Значи няма да се срещна и с императора, така ли?

— Императорът е много болен и не е в състояние да се срещне с теб тази вечер, а може би и следващите дни. Принц Херакъл се е нагърбил с голяма част от задълженията му, ето защо заминаването му днес беше неизбежно. Но в негово отсъствие твой домакин и другар ще бъде по-младият брат Максимилиан. Сигурен съм, че ще ти се стори забавен и очарователен, господарю Менандър.

— За разлика от брат си, предполагам — хладно изрече гръцкият посланик.

Така си е, помисли си Фауст. Но да кажеш подобно нещо беше нечувана грубост. Фауст трескаво се опитваше да разбере какво се крие зад думите на дребния мъж. В края на краищата Менандър беше дошъл да уговори брака между сестрата на своя владетел и принца, за когото току-що се беше изказал с такова неуважение. Когато един обигран дипломат като този лъскав грък си позволяваше подобна вопиюща нетактичност, обикновено имаше доста сериозна причина. Може би Менандър просто даваше израз на раздразнението си, че принц Херакъл така безотговорно е изчезнал, вместо да го посрещне при влизането му в Рим.

Фауст обаче не можеше да допусне да бъде въвлечен в по-нататъшни сравнения. Той си позволи само бегла усмивка — едва доловимо помръдване на крайчеца на устните, което беше научил от младия си приятел Цезар Максимилиан.

— Признавам, че двамата братя са доста различни. Искаш ли още вино, господарю мой Менандре?

Този въпрос доведе до нова промяна в тона на разговора.

— Без формалности, умолявам те! Нека бъдем приятели. — Гостът се настани по-уютно и гласът му прозвуча задушевно: — Наричай ме Менандър, а аз ще те наричам Фауст. Какво ще кажеш, приятелю? А, да, разбира се, ще пийна още вино. Великолепно е! В Константинопол нямаме такова. От какъв сорт е?

Фауст стрелна с поглед чакащия прислужник, който побърза да напълни чашите.

— Галско е — отвърна той. — Забравих му името.

По лицето на гърка пробяга сянка на видимо неудоволствие, но той бързо успя да го скрие. И все пак недостатъчно бързо. Беше хванат натясно — да хвали така горещо едно нищо и никакво провинциално вино! Но в намеренията на Фауст не влизаше да поставя госта в неловко положение. Нямаше да спечели нищо, ако накараше една толкова могъща и потенциално полезна особа като посланика на източния владетел да се чувства в небрано лозе.

Работите вървяха от зле по-зле. Фауст трескаво мислеше как да изглади неловкостта.

— Днес Галия е сърцето на винопроизводството ни. Казвали са ми, че в избите на императора почти няма италиански вина. Представяш ли си? А тези червени галски вина са любимите на негово императорско величество, уверявам те.

— Ще трябва, докато съм тук, да набавя известно попълнение за избите на негово величество Юстиниан — каза Менандър.

Отново отпиха в мълчание. Фауст имаше чувството, че ходи по оголено острие.

— Разбрах, че за пръв път посещаваш Рим, така ли? — попита той, когато мълчанието се проточи повече от обичайното. След като Менандър пръв му предложи да оставят официалностите настрана, трябваше да внимава тонът му да бъде достатъчно задушевен.

— За пръв път, така е. По-голямата част от кариерата ми премина в Египет и Сирия.

Фауст се зачуди колко ли продължителна ще да е тази кариера. Менандър изглеждаше на двайсет и пет — е, в най-добрия случай трийсет. Разбира се, тези гладки мургави гърци, излъскани, по ориенталски напомадени и намазани с благовония, често изглеждаха по-млади от годините си. За Фауст, който беше минал петдесетте, ставаше все по-трудно да определи точно възрастта — всички около него в двора му изглеждаха толкова ужасяващо млади, тълпа от момчета и момичета. От онези, които управляваха империята в младостта му, не беше останал никой, освен самотния стар император, но напоследък, кажи-речи, не го виждаха. Царедворците, връстници на Фауст, се бяха устроили удобно по-далеч от столицата — живите все още. Той самият беше поне десет години по-стар от министъра, който ръководеше Канцеларията. На най-добрия му приятел тук, Максимилиан Цезар, му предстояха още години, докато стигне и половината от възрастта му. Открай време Фауст говореше за себе си като за останка от една отминала епоха и това си беше самата истина, защото само преди три династии семейството му беше властвало над империята. Ала тази фраза напоследък беше добила за него ново горчиво звучене, защото беше надживял не само величието на фамилията си, а и собствените си съвременници.

Беше донякъде обезпокоително, че Юстиниан е пратил един съвсем млад и очевидно неопитен посланик на толкова деликатна мисия. Но Фауст подозираше, че ще сбърка, ако подцени този човек. Е, сега поне имаше удобен случай да заглади част от проблемите, до които ненавременното отсъствие на Херакъл можеше да доведе през следващите няколко дни, тъй като младият пратеник идваше за пръв път в столицата и не знаеше нищо за нея.

Той плесна театрално с ръце.

— Как ти завиждам, приятелю Менандре! Да видиш за пръв път Рим в цялото му великолепие! Какво преживяване ще бъде това за теб! Ние сме родени тук и го приемаме за даденост, затова не можем да го оценим както подобава. Величието му. Блясъкът му.

Така, така, помисли си, да препуска с Максимилиан от единия край на града до другия, докато се върне Херакъл. Ние ще го заслепим с чудесата си и много скоро ще го накараме да забрави колко неучтив е бил нашият принц.

— Докато чакаш Цезар да се върне — продължи той, — ще ти организираме пълна обиколка на града. Всички големи храмове, амфитеатъра, баните, Форума, Капитолия, дворците, чудесните градини…

— Пещерите на Тит Галий — неочаквано го прекъсна Менандър. — Подземните храмове и светилища. Пазара на магьосниците. Катакомбите на свещените халдейски проститутки. Купела на баптаите. Лабиринта на менадите. Каверните на вещиците.

— А, значи си чувал и за тези места?

— Кой не е чувал за подземията на Рим? Цялата империя говори за тях.

За миг лъскавата му метална фасада изгуби застрашителния си вид. Сега в очите му се четеше нещо друго, някакво неприкрито момчешко нетърпение. И без съмнение под външния блясък прозираше дяволитост. Тихо и задушевно Менандър изрече:

— Да ти призная ли нещо, Фаусте? Великолепието ме отегчава. Изпитвам някакво влечение към низкото. Всички тези потайности, с които Рим е известен, тъмната утроба на града, уличниците и магьосниците, циркаджиите, оргиите и пазарите за крадени вещи, странните светилища на чудатите ви култове — потресен ли си, Фаусте? Сигурно е ужасно недипломатично да си го призная. Не ми трябват обиколки из храмовете. Но след като имам няколко дни, преди да се заема със сериозна работа, искам да видя другата страна на Рим, тайнствената, тъмната страна. В Константинопол имаме достатъчно храмове и дворци, имаме си и бани, и всичко останало. Великолепен блестящ мрамор, докъдето поглед стига, накрая чак ти идва да молиш за милост! Истинските подземни тайни, мръсните, вонящи, лъхащи на гнило подземия — това е, което наистина ме интересува, Фаусте. В Константинопол сме изкоренили всичко това. Смята се за упадъчна разюзданост.

— И у нас е така — тихо продума Фауст.

— Да, но вие го допускате! И дори му се наслаждавате! Или поне така твърдят, а източникът ми е напълно надежден. Вече ти казах, че по-рано съм живял в Сирия и Египет. Което ще рече, древният Изток, хиляди години по-стар от Рим или Константинопол. Повечето странни култове произхождат оттам. И тъкмо там се зароди интересът ми към тях. Онова, което съм видял, чул и правил в градове като Дамаск, Александрия и Антиохия… Но днес Рим е средището на всичко това, истинска столица на чудесата! И ще ти кажа, Фаусте, ако има нещо, което искам…

Той внезапно замълча насред дума. Видът му беше смутен и донякъде скован.

Накрая поклати глава.

— Това вино… Не биваше да го пия толкова бързо. Явно е по-силно, отколкото си мислех.

Фауст се пресегна през масата и нежно докосна ръката на младия мъж.

— Не се бой, приятелю. Твоите откровения не ме карат да се чувствам неловко. Аз самият неведнъж съм бил в Подземията, принц Максимилиан също. И докато чакаме завръщането на принц Херакъл, двамата с него ще ти покажем всичко, което би пожелал да видиш.

Той се изправи и се отдръпна няколко крачки, та да не създава у полулегналия пратеник впечатление, че му се натрапва, и да го подплаши. След неубедителното начало беше успял да спечели известно предимство, но не биваше да прекалява.

— Сега те оставям. Изминал си дълъг път и сигурно ще искаш да си починеш. Това тук са слугите ти. Освен доведените от теб от Константинопол, тези мъже и жени — Фауст кимна към робите, които бяха застанали чинно настрана, в по-тъмната част на залата — са изцяло на твое разположение, ден и нощ. Те са твои и ще изпълнят всяко твое желание. Абсолютно всяко, уважаеми Менандре.

Паланкинът и носачите го чакаха отвън.

— Отнесете ме до жилището на Цезар! — енергично нареди той и се настани вътре.

Носачите знаеха за кой Цезар става дума. В Рим много персони с висок произход имаха право да носят тази титла, като се започне от императора. Самият Фауст имаше известно основание да претендира за нея. Напоследък обаче беше прието с нея да се назовават само двамата синове на император Максимилиан II. Носачите може и да не знаеха, че по-големият син не е в града, но бяха достатъчно съобразителни да се сетят, че господарят им едва ли ще иска да посети мрачния и скучен Херакъл. Без съмнение ставаше дума за очарователно разпуснатия по-малък син Максимилиан Цезар. Принц Максимилиан, скъпият, верен приятел и другар, а в момента и единственият близък човек на стареещия и самотен дребен служител в императорския двор Фауст Флавий Константин Цезар.

Максимилиан живееше в по-отдалечената част на Палатина, в дворец от розов мрамор със сравнително скромни размери, който от пет-шест поколения беше резиденция на по-младите синове на императора. Принцът — светлокос, синеок, дългокрак младеж, висок колкото самия Фауст, но строен и мускулест за разлика от своя тежък и започнал да пълнее приятел, при влизането му се надигна от дивана, прегърна го другарски и му подаде висока чаша с охладено бяло вино. Това, че Фауст в продължение на час и половина беше пил червено вино с гръцкия пратеник, сега нямаше значение. В качеството си на особа с царска кръв Максимилиан имаше достъп до най-добрите императорски изби, а предпочитанията му бяха на страната на редките бели вина от Албанските хълмове — колкото по-стари, по-сладки и по-студени, толкова по-добре. Когато беше с него, Фауст също пиеше бяло вино от Албанските хълмове.

— Погледни ги! — възкликна принцът, без да изчака приятелят му да привърши с похвалите за качествата на виното.

Измъкна отнякъде дълга, добре натъпкана торбичка от червено кадифе и с широк жест пръсна на масата съдържанието й — малък искрящ водопад от скъпоценни камъни, преплетени огърлици, обици, пръстени, медальони, опали с филигранен златен обков, от всякакъв вид и размер — розови, млечнобели, искрящо зелени, антрацитовочерни, кървавочервени. Максимилиан възторжено ги загреба с шепи и ги остави да изтекат между пръстите му. Очите му блестяха, сякаш тази сияеща красота го беше омагьосала.

Фауст се взираше озадачен в пръснатите лъскави дрънкулки. Вярно, някои от тях бяха изключително красиви, но възторгът на Максимилиан му се струваше прекален. Кое беше очаровало толкова принца?

— Много са хубави — каза той. — Да не би да си ги спечелил на игралната маса? Или си купил всички тези дрънкулки за подарък на някоя от твоите красавици?

— Дрънкулки! — възкликна Максимилиан. — Това са камъните на Кибела! Съкровището на върховната жрица на Великата майка! Не са ли прекрасни, Фаусте? Евреинът ми ги донесе току-що. Естествено, крадени са. От главното светилище на богинята. Ще ги поднеса на снаха си като сватбен подарък.

— Крадени? От светилището? Кое светилище? Кой евреин? За какво говориш, Максимилиане?

Принцът се изсмя и натика един от най-големите медальони в месестата длан на Фауст, после сключи пръстите му около него.

— Подръж го — смигна той на смаяния си приятел. — Стисни го здраво! Почувствай как пулсиращата магия на богинята се влива в теб. Надърви ли го вече? Точно това трябва да стане, Фаусте. Те са амулети на плодовитостта. И са с огромна сила. В светилището ги носи жрицата и всеки, когото докосне с такъв камък, се превръща във вулкан от мъжка мощ. Принцесата на Херакъл ще зачене още първия път, когато той проникне в нея. Имам пълна гаранция. Династията ще бъде продължена. Ще направя тази дребна услуга на моя студен безполов брат. Ще обясня всичко на неговата възлюбена и тя ще знае какво да прави. А, какво ще кажеш? — Максимилиан потупа Фауст по корема. — Усещаш ли нещо между краката, старче?

Фауст му върна медальона.

— Усещам, че този път май прекаляваш. От кого взе тези неща? От Даниел бар-Хип, нали?

— Разбира се, от кого другиго!

— А той откъде ги е взел? Откраднал ги е от храма на Великата майка, нали? Промъкнал се е през нощта през пещерата и е влязъл в храма, когато жриците не са могли да го видят.

Фауст притисна длани към очите си и шумно издиша. Беше потресен — нещо доста необичайно за него. Максимилиан беше единственият човек в империята, способен да го накара да се почувства скучен стар глупак.

— В името на Юпитер Всемогъщия, Максимилиане, кажи ми как можеш да поднесеш нещо крадено като сватбен дар? И то на царска сватба! Не разбираш ли, че ще се вдигне шум оттук чак до Индия, когато жриците забележат липсата?

Максимилиан се подсмихна с дяволитата си, малко загадъчна усмивка и заприбира скъпоценностите в торбичката.

— Започваш да оглупяваш с възрастта, старче! Да не мислиш, че камъните са откраднати вчера? Всъщност станало е по времето на Марк Анастасий, което е било преди… колко беше, май двеста и петдесет години? И светилището изобщо не е тук, а някъде във Фригия, където и да се намира това. Оттогава са минали през петима легални собственици, което е напълно достатъчно, за да престанат да бъдат „крадени“. Освен това платих за тях в злато. Казах на евреина, че ми трябва хубав сватбен подарък за булката на по-големия Цезар, и той ми обясни, че се продавала тази малка сбирка. Дадох му за нея толкова златни слитъци, колкото тежат двама Фаустовци, и той отиде право в Пещерата на златарите, за да уреди сделката. И ето ги тук. Иска ми се да видя лицето на брат ми, когато поднеса този дар на любимата му Сабатия — дар, наистина достоен за царица. А после ще му разкрия особената им сила. „Любими братко! — изрече Максимилиан високо, с надута тържественост. — Помислих си, че сигурно ще имаш нужда от известна помощ през първата брачна нощ, затова те съветвам съпругата ти да си сложи този пръстен и тази гривна и да окачи този медальон между гърдите си…“

Фауст усети първите признаци на главоболие. Имаше моменти, когато дори и на него развинтеното въображение на Цезар му идваше в повече. Той мълчаливо си наля още вино и го изпи на дълги, бавни глътки, после се приближи до прозореца и застана с гръб към принца.

Можеше ли да бъде сигурен, че Максимилиан му казва истината за произхода на тези скъпоценности? И дали наистина бяха взети от светилището преди векове, или някой току-що ги беше отмъкнал? Само това ни липсва, помисли си. В самия разгар на пазарлъка за един военен съюз, от който имат отчаяна нужда и който трябва да последва незабавно след сватбата на западния принц и източната принцеса, набожният и изключително добродетелен Юстиниан открива, че братът на зет му с лека ръка е поднесъл на сестрата на източния император краден и светотатствен сватбен дар. Дар, който полицията може би тъкмо в този момент усилено търси.

Вниманието на Максимилиан все още беше погълнато от камъните. Фауст не му обръщаше внимание. От здрача навън долетя свеж полъх и донесе смесица от възхитителни аромати — на канела, пипер, мускатово орехче, печено месо, хубаво вино, тежки благовония, нарязан лимон. Всички чудесни аромати от нечий щедър пир. Това му подейства ободряващо.

Повлиян от този благотворен ветрец, наситен с благоухание, Фауст усети как угризенията и страховете му се стопяват. Нямаше от какво да се притеснява. Вероятно сделката наистина беше законна. Но дори опалите да бяха откраднати от светилището на Великата майка, какво биха могли да направят шепа разярени жрици, щом полицията не би дръзнала да посегне на императорското семейство? А това, че дарът на Максимилиан имаше възбуждащо действие, би било хубава шегичка за сметка на важния му, надут брат.

Фауст усети как го залива вълна на обич към неговия приятел. За кой ли път принцът му показа, че макар и два пъти по-млад, по хитрост и изобретателност му е равен, а това говореше много.

— Между другото, пратеникът показа ли ти неин портрет? — попита Максимилиан.

Фауст го погледна през рамо.

— А трябва ли? Няма аз да се женя за нея.

— Просто съм любопитен. Чудя се дали наистина е толкова, грозна, колкото разправят. Чувал съм, че много приличала на брат си, а Юстиниан има конско лице. При това е доста по-стара от Херакъл.

— Така ли? Не съм чул.

— Юстиниан сигурно е към четирийсет и пет. Каква е според теб вероятността да има сестра на осемнайсет или двайсет?

— Може да е на двайсет и пет.

— Но по-вероятно наближава трийсет и пет, ако не и повече. Херакъл е на двайсет и девет. Брат ми се готви да се ожени за една грозна старица. И нищо чудно тя да не може вече да ражда. Някой замислял ли се е за това?

— Грозна старица, обаче е сестра на източния император — напомни му Фауст. — И благодарение на това ще създаде кръвна връзка между двете половини на царството, а това ще е от първостепенно значение, когато поискаме от Юстиниан няколко легиона, за да ни помогнат да спрем варварите на север. Нашите приятели готите и вандалите отново ни притискат. Не е толкова важно дали тя е на детеродна възраст или не. Знаеш, че наследниците могат и да се осиновяват.

— Да, разбира се. Но дали наистина тази голяма цел, военният съюз, е чак от такова значение, Фаусте? Ако смрадливите варвари се върнат да ни притесняват, не можем ли да се справим с тях и сами? На баща ми това му се удаде блестящо през четирийсет и втора, когато те пак се навъртаха около границите ни, нали така? Да не говорим за онова, което е успял да стори с Атила и неговите хуни дядо му само петдесетина години по-рано!

— Четирийсет и втора беше много отдавна — възрази Фауст. — Сега баща ти е стар и болен, талантливи пълководци също не се намират под път и над път.

— А Херакъл? Той би могъл да изненада всички ни.

— Херакъл? — повтори Фауст.

Тази мисъл го слиса — надменният, раздразнителен, аскетичен Херакъл Цезар да командва армия на бойното поле! Дори шумният и недисциплиниран присмехулник Максимилиан би могъл да измисли по-добра кандидатура за ролята на пълководец.

— Ще ти напомня, драги ми Фаусте — театрално изпръхтя принцът, — че ние сме династия от воини. В нашите вени тече кръвта на герои.

— Да, героят Херакъл! — язвително изрече Фауст и двамата се разсмяха.

— Добре де, съгласен съм. Помощта на Юстиниан май наистина ни е нужна. И така, брат ми се жени за грозната принцеса, брат й ни помага да пометем косматите диваци на север веднъж завинаги и цялата империя поема към едно светло бъдеще без войни, ако не се смята някое и друго спречкване с персите, но те са проблем на Юстиниан, а не наш. Е, така да бъде. Пък и какво ме интересува как изглежда жената на Херакъл? Него самия едва ли го е грижа.

— Прав си.

Всеизвестно беше, че наследникът на трона не питае кой знае какъв интерес към жените.

— Разправят, че камъните на Великата майка съдържали някакво вещество, което ще помогне на бял свят скоро да се появи нов малък Цезар, да се надяваме. След което той вероятно повече няма да я докосне с пръст — за свое огромно облекчение… — Максимилиан се изправи, за да напълни чашите. — Между другото, наистина ли е заминал, за да провери готовността на войската на север?

— Това е официалната версия, но имам някои подозрения. По-вероятно се е скрил в горите си да половува някой и друг ден, та да отложи проблема със сватбата, доколкото е възможно. — Това беше единственото всеизвестно удоволствие на Цезар Херакъл — да преследва неуморно и настървено елени, глигани, лисици и зайци. — Трябва да ти кажа, че гръцкият пратеник беше сериозно обиден, когато разбра, че принцът е избрал тъкмо седмицата на неговото пристигане, за да напусне града. И ми даде много ясно да разбера колко е ядосан. Което всъщност е и поводът за посещението ми тук. Имам работа за тебе. Нашата задача сега ще бъде да забавляваме посланика, докато Херакъл благоволи да се върне.

Максимилиан лениво вдигна рамене.

— Може и да е твоя работа, но защо пък моя, стари приятелю?

— Защото мисля, че ще ти хареса, когато разбереш за какво става дума. Освен това вече му казах, че и ти ще дойдеш, и няма да посмееш да ме изоставиш. Пратеникът иска да направи обиколка на Рим, но не по обичайните туристически маршрути. Иска да хвърли едно око на Подземията.

Очите на Цезар се разшириха.

— Така ли? Посланик, който иска да отиде там?

— Той е млад и е грък. Може да си пада малко извратен или поне да му се иска да е такъв. Казах му, че ще му покажем храмовете и дворците, но той пожела да види пещерите и бардаците. Пазара на магьосниците, каверните на вещиците и в този дух. „Имам някакво влечение към низкото“ — това бяха думите му. — Имитацията на Фауст беше горе-долу добра, поне що се отнася до провлечения изговор и източния акцент на Менандър. — „Тъмната утроба на града“ — точно така се изрази.

— Турист! — насмешливо подметна Максимилиан. — Иска да разгледа града, но по маршрут, малко по-различен от обичайния.

— Няма значение. Във всеки случай длъжен съм да го забавлявам и след като брат ти се е скрил в гората, а баща ти е болен, налага се да впрегна някой друг член на императорското семейство, който да се прави на домакин. И кого, ако не тебе? Няма и половин ден, откакто е пристигнал, а Херакъл вече успя да го оскърби дори отсъствайки. Колкото повече се ядосва, толкова по-труден ще стане пазарлъкът, когато брат ти най-сетне се появи. Посланикът далеч не е толкова лесен, колкото изглежда, и е опасно да го подценяваме. Ако го оставя през следващите няколко дни да се дави в собствения си гняв, могат да изникнат големи неприятности.

— Неприятности ли? И от какъв род? Няма да провали сватбата само защото се е почувствал обиден!

— Не, няма, но ако се ядоса, може да докладва на Юстиниан, че западният император е кръгъл глупак, който не заслужава да си хаби войската за него, та камо ли сестрата. И тогава принцеса Сабатия тайничко се връща в Константинопол само няколко месеца след сватбата, а ние оставаме сами да се оправяме с варварите. Надявам се, че ще успея да предотвратя всичко това, като за седмица-две отвлека вниманието на посланика и му позволя да се докосне до мръсничките наслади на катакомбите. Ти можеш да ми помогнеш. Двамата с теб неведнъж сме си прекарвали добре долу, нали, приятелю? Хайде да го заведем на някои от любимите си места. А? Какво ще кажеш?

— Може ли да взема и евреина? — попита Максимилиан. — Той ще ни бъде водач, защото познава Подземията по-добре и от нас.

— Говориш за Даниел бар-Хип, нали?

— Точно той.

— Чудесно! Колкото повече хора, толкова по-добре.

Когато Фауст си тръгна от Максимилиан, беше твърде късно, за да отиде в баните. Той предпочете да се прибере у дома и поиска гореща вана и масаж, а после и гъвкавата мургава Оалатея — шестнайсетгодишната нумидийска робиня, с която говореха само един общ език — този на Ерос.

Денят беше дълъг и труден и Фауст беше уморен. Не очакваше, че Херакъл ще е избягал, когато се връщаше от Остия с източния посланик. Тъй като здравето на стария император Максимилиан беше сериозно разклатено, планът беше гръцкият пратеник да вечеря с принц Херакъл в деня на пристигането си. Ала почти в мига, когато Фауст тръгна за Остия, принцът избяга от града, използвайки неубедителното оправдание, че трябва да инспектира войската на север. В негово отсъствие не оставаше нито една персона от висок ранг, достойна да поеме ролята на домакин на официална вечеря, освен безделника Максимилиан. Никой от служителите в двора обаче не събра достатъчно кураж да предложи подобен изход, без преди това да е сигурен в одобрението на Фауст. Ето защо официалният пир просто беше отменен — нещо, което Фауст научи чак след връщането си от пристанището. Вече беше твърде късно да се предприеме каквото и да било, освен да се прати писмо на принца-беглец с настояване да се върне в Рим час по-скоро. Ако Херакъл наистина беше отишъл на лов, посланието щеше да го свари в ловната му резиденция в горите отвъд езерото Неморензис и може би — кой знае? — щеше да го трогне. А ако все пак беше тръгнал към границата, което беше малко вероятно, едва ли щеше да се върне скоро. Волю-неволю, Цезар Максимилиан беше този, който трябваше да свърши работата. Твърде рисковано начинание…

Признанието на пратеника, че има влечение към низкото, извади на преден план задачата да го забавляват поне през следващите няколко дни. Какво пък, ако Менандър наистина искаше да види катакомбите, Максимилиан можеше да се окаже не проблем, а спасение.

Фауст се облегна назад във ваната, наслаждавайки се на ефирните благовония, чийто аромат се издигаше над водата. Тъкмо ваната беше мястото, където истинските римляни от древността — такива като Сенека, поета Лукан и онази стара вещица Антония, майката на император Клавдий — си прерязваха вените, вместо да търпят несправедливостите и беззаконията на обществото, в което живеят. Но сега времената бяха други и Фауст не се чувстваше така оскърбен от несправедливостите и беззаконията на обществото като онези велики древни римляни, пък и не намираше нищо привлекателно в самоубийството.

И все пак времената бяха тъжни за Рим. Старият император беше жив труп, наследникът на трона — добродетелен глупак, а вторият син — пройдоха. На всичкото отгоре варварите, които уж от години бяха усмирени, отново чукаха на портите. Фауст разбираше, че той самият не е образец на добродетелите на древните римляни — пък и кой беше такъв пет века след времето на Август? — но при всичките си слабости и страхове понякога горчиво окайваше жалката епоха на показен блясък. Наричаме се римляни, мислеше си той, и умеем до съвършенство да подражаваме на позите и държанието на великите си предшественици. Но това е всичко, което умеем — да имитираме пози и маниери. Просто си играем на римляни и дори се самозалъгваме, приемайки имитацията за истина.

Жалка епоха.

Той самият малко или много беше от царска кръв, дори и името му го показваше — Фауст Флавий Константин Цезар. То напомняше за царствения му прадядо Константин Велики и жена му Фауста, която пък беше дъщеря на император Максимилиан. Династията на Константините отдавна беше слязла от сцената, разбира се, но сред родословните плетеници Фауст можеше да проследи произхода си и да добави към името си почетното „Цезар“. Независимо от това обаче той беше само един второстепенен чиновник в Канцеларията на император Максимилиан II Август, баща му беше просто дребен офицер в Северната армия, а дядо му… за него по-добре да не си спомня. Семейството му беше станало жертва на редица превратности след възкачването на Константин Велики на трона, но поне никой не можеше да отрече родословието му и имаше моменти, в които той тайничко си мислеше за императорската фамилия като за новаци, натрапници във властта, паднали от небето. Разбира се, първите императори — такива като Август, Тиберий и Клавдий, биха гледали дори на Константин Велики като на нахакано парвеню, а великите мъже на старата Република като Камил или Клавдий Марцел биха си мислили същото за Август и за Тиберий. Глупаво нещо беше произходът. Миналото живееше в множеството съсловия в града на Ромул, почти тринайсетвековно минало, и всеки в началото е бил новак, дори и самият му основател.

Епохата на Константин Велики бе дошла и си бе отишла, а сега неговият далечен потомък Фауст Флавий Константин Цезар старееше, дебелееше, оплешивяваше и с пот на челото си изкарваше хляба като недотам високопоставен служител в Имперската канцелария. И самата империя като че остаряваше. Сега, към края на дългото царуване на Максимилиан II, сякаш всичко беше омекнало. Великите дни на Тит Галий и неговата династия, на Константин и наследниците му, на първия Максимилиан и неговите син и внук се бяха превърнали в част от легендите на древността, макар на трона все още да седеше последният Максимилиан. През изминалите десетина-двайсет години всичко се беше променило. Империята вече не изглеждаше толкова непоклатима както някога. А тази година из сенчестите коридори на пазара на магьосниците се шушукаше за пророчествата на някакъв тайнствен оракул, открити в неотдавна намерен ръкопис на Сибилините книги. От него ставало ясно, че Рим е навлязъл в последното си столетие, след което ще последва огън, апокалиптичен хаос и всичко ще рухне.

Ако е така, помисли си Фауст, нека това да почака още двайсетина-трийсет години. Тогава и да настъпи краят на света, мене вече няма да ме е грижа.

Но тези приказки за края на вечния Рим бяха нещо ново. От стотици години насам винаги се намираше някой велик мъж да се намеси и да предотврати катастрофата. Три века по-рано Септимий Север се появил тъкмо навреме, за да спаси империята от лудия Комод. След едно поколение, когато още по-лудият син на Север — Каракала, бил на път да унищожи всичко, се появил неподражаемият Тит Галий, за да поеме юздите на държавата и да поправи щетите. По онова време варварите започнали да стават сериозна заплаха за границите на империята, но отново и отново били отблъсквани от силни императори — най-напред Тит Галий, после племенникът му Гай Марций, след него Марк Анастасий и Диоклециан — първият император, разделил владенията си между двама равноправни владетели, управляващи заедно. След него дошъл Константин, който основал втората столица на Изток, и така нататък, чак до ден-днешен. Ала сега тронът стоеше празен и за никого не беше тайна, че наследникът, който чакаше да го заеме, не струва нищо. Откъде щеше да се вземе следващият велик спасител на държавата?

Принц Максимилиан беше прав, че династията му е дълга поредица от могъщи воини. Максимилиан I, който изобщо не бил римлянин, а можел да проследи корените си чак до древната етруска раса, положил началото на тази династия, когато си извоювал правото да наследи великия император Теодосий. Още като млад пълководец той отблъснал готите, заплашващи северната граница на Италия, а после, в късните си години, заедно с Теодосий II от Източната империя разбил хунските нашественици, предвождани от Атила. След него синът му Херакъл I организирал отбраната на всички граници и когато следващата вълна готи и близките до тях вандали започнали да нахлуват през Галия и германските земи, неговият син, младият император Максимилиан II, ги разбил на пух и прах с мощно контранападение, което като че сложило край на набезите веднъж завинаги.

Да, но не станало така. Вандалите, готите и другите номадски племена продължаваха да прииждат. Сега, четиридесет години след като Максимилиан II прекосил с двадесет легиона Рен и навлязъл в Галия, за да им нанесе съкрушително поражение, те отново се събираха на огромни пълчища за може би най-голямото си нападение от времето на Теодосий. Максимилиан обаче днес беше стар и слаб, едва ли не на смъртен одър. Знаеше се само, че живее в уединение и достъп до него имат само лекарите, затова пък се носеха какви ли не слухове за местопребиваването му — според някои не бил в Рим, а на юг, на остров Капреи, в Картаген, Волубилис или някой друг окъпан от слънцето африкански град. Фауст дори допускаше, че вече е мъртъв, но уплашените му министри не смеят да кажат истината. Подобно нещо не се случваше за пръв път в историята на Рим.

А след Максимилиан II — какво? Да, принц Херакъл щеше да седне на престола, но нямаше никакво основание да му се възлагат големи надежди като император. Фауст лесно можеше да си представи какви събития ще последват. Готите щяха да се спуснат необезпокоявани от север и да нахлуят в Италия, да опустошат града и да изколят благородниците, накрая щяха да провъзгласят някой от своите вождове за монарх. В това време на Запад вандалите или някое подобно племе щеше да насочи апетитите си към богатите провинции Галия и Испания, да ги превърне в независими кралства и така империята щеше да се разпадне.

— Нашата най-голяма и всъщност единствена надежда е сродяването на властващите фамилии — беше чул да казва месец по-рано канцлерът Лициний Обсеквенс. — Юстиниан сигурно ще защити престола на зет си, пък и едва ли ще иска да има за съседи куп непокорни варварски кралства на мястото на Западната империя. Затова ще присъедини войските си към нашите и с помощта на няколко опитни гръцки пълководци готската заплаха ще бъде ликвидирана. Но дори и това не ни спасява. Не е трудно да си представим как някой от Юстиниановите генерали ни предлага да остане тук като „съветник“ на младия и неопитен император Херакъл, после научаваме, че Херакъл е бил отровен, а гъркът ни дава да разберем, че милостиво би приел поканата на Сената да заеме престола. Оттам нататък Западната империя е изцяло зависима от Изтока и всичките ни пари от данъци започват да се стичат към Константинопол, а Юстиниан управлява света.

Нашата най-голяма и всъщност единствена надежда… Наистина би трябвало да си прережа вените, мислеше си Фауст. Да се оттегля разумно пред лицето на независещи от мене обстоятелства, както много римски герои преди мене. Примерите бяха безброй. Помисли си за Лукан, който спокойно рецитирал собствените си стихове, докато умирал. За Петроний Арбитер, сторил същото. За Кокцей Нерва, умрял от гладна смърт в знак на протест срещу деянията на Тиберий. „И най-грозната смърт е за предпочитане пред най-хубавото робство“ — беше казал Сенека. Прав е бил, но аз може би не съм истински римски герой.

Той се изправи във ваната. Двама роби се спуснаха да го увият в меки кърпи.

— Пратете ми нумидийката — нареди той и се запъти към спалнята.

— Ще влезем през портата на Тит Галий — обясни Даниел бар-Хип, — откъдето е най-известният път до Подземията. Има множество други входове, но този е най-внушителен.

Беше късна сутрин. Прекалено рано да се слиза долу, особено за Максимилиан, който водеше бурен живот и ставаше по това време само по изключение. Но Фауст настояваше да тръгнат колкото е възможно по-рано — сега за него най-важното беше пратеникът да не скучае.

Евреинът много бързо пое работите в свои ръце, кроеше планове и през цялото време приказваше. Беше един от любимите другари и сътрапезници на принца. Фауст го беше виждал неведнъж — едър плещест мъж с плътен глас, изпъкнали скули и огромен клюнест нос, а синьо-черната му коса се къдреше на стегнати масурчета. Макар че от много години модата в Рим беше мъжете да са гладко обръснати, той си беше пуснал биеща на очи брада, тъмна, гъста и къдрава. Вместо с тога беше облечен с къса туника от грубо бяло платно, поръбена с шевица от яркозелени мълнии.

Пратеникът Менандър, макар и човек от Изтока, явно никога не беше виждал евреин и трябваше да му обяснят кой стои пред него.

— Това е малко племе от пустинята, което преди много години се заселило в Египет — заразказва Фауст. — Отделни малки групи са пръснати из цялата империя. Предполагам, че ги има и в Константинопол. Те са умни, решителни и доста избухливи хора, които невинаги се отнасят с уважение към законите, освен към тези на собственото си племе, затова пък тях спазват фанатично. Чувал съм, че не вярват в боговете и приемат неохотно властта на императора.

— Не вярват в боговете? — слиса се Менандър. — В нито един?

— Нито един от известните ни.

— Те си имат свой бог — намеси се Максимилиан, — но никой не може да го види, защото не му правят статуи. Освен това им е наложил цял куп нелепи закони — какво могат и какво не могат да ядат и така нататък. Бар-Хип ще ти обясни по-подробно, ако го помолиш. А може и да не пожелае. Те всички са такива дръпнати и непредсказуеми.

Фауст беше посъветвал пратеника да се облече простичко. Нищо не биваше да издава високото им положение. Естествено гардеробът на Менандър изобилстваше с елегантни копринени роби и други подобни красоти от Изтока, но Фауст му беше осигурил проста вълнена тога без каквито и да било отличителни знаци. Оказа се, че гъркът знае как да се загърне с нея. Максимилиан като син на императора имаше право да носи поръбена с пурпур златоткана тога, но също си беше облякъл обикновена дреха. И Фауст имаше право на пурпурна ивица като потомък на императори. Но така или иначе никой долу не би ги сбъркал — те бяха римляни от висшата класа и им личеше отдалеч. И все пак никак не беше разумно да се перчат с патрицианското си великолепие в подземния свят на Рим.

Входът, избран от евреина, се намираше в покрайнините на гъсто населения квартал Субура, разположен източно от Форума в долината между хълмовете Виминал и Есквилин. В този район, белязан от нищета, мръсотия и смрад, живееха натъпкани в мизерни четири-пететажни сгради обикновените римляни. Шумът беше оглушителен. Скърцащи каруци с мъка си пробиваха път през тълпите из тесните криви улички. Тук около 980 година император Тит Галий беше започнал прокопаването на подземията, та да могат жителите на Рим да намерят убежище в тях, ако свирепите готи, които се трупаха по северната граница, успеят да пробият отбраната и да нахлуят в града.

Готите бяха разгромени дълго преди да се приближат до столицата, но междувременно Тит Галий беше успял да прокопае сложна мрежа от тунели под Субура. Той и наследниците му десетилетия наред я разширяваха, пробиваха разклонения във всички посоки, свързваха вече съществуващите лабиринти и подземни галерии, прокопавани от римляните в продължение на цяло хилядолетие.

Днес Подземията бяха град под града, отделен свят във влагата и непрогледния мрак. Портите на Тит Галий се извисяваха пред пътниците — две изкусно издялани каменни арки, наподобяващи зейналата паст на великан, насред улицата, където преди векове бяха разчистили жалките коптори, за да сторят място за площада пред входа. Отворът към Подземията беше широк колкото да пропусне едновременно три талиги. Надолу към дълбините водеше наклонена алея, постлана с очукани кафяви тухли.

— Ето ви и светилници — каза Бар-Хип и им раздаде запалени фенери. — И не забравяйте да ги държите високо, иначе ще угаснат. Долу въздухът е по-тежък и ще започнат да димят.

Стъпиха на алеята и Цезар застана начело на групата. Фауст вървеше с гърка зад него, последен остана Бар-Хип. Менандър се учуди, че ще вървят пеша, но Фауст му обясни, че с носилки ще се придвижват далеч по-трудно по тесните проходи. Не бяха взели със себе си дори слуги. Гъркът беше във възторг. Харесваше му да слезе в Подземията като обикновен римлянин, да се потопи в мизерията, мръсотията и опасностите.

Макар да беше още рано, пътят беше задръстен и в двете посоки от забързана, блъскаща се тълпа. Пред тях всичко беше обгърнато от гъст сумрак. Фауст всеки път изпитваше чувството, че слиза в леговището на огромен звяр. И този път се остави да го погълне гъстият, наситен с миризми мрак, отдавайки се с удоволствие на прегръдката му. Колко пъти бяха слизали с Цезар тук, за да търсят странните наслади на нощта, и колко често ги бяха намирали!

Очите му бързо свикнаха с тъмнината, разпръсквана от фенерите. В мъждивата светлина на далечни факли се виждаха извивките на множество сводове, водещи във всички посоки. Тухлената пътека вече не беше полегата, а се разширяваше в голямо преддверие. Облъхна ги зловонен въздух от подземията и донесе всевъзможни миризми — на дим, пот, плесен, добитък. Беше много оживено, от десетки тунели излизаха и влизаха хора и товарни животни. Пред тях се простираше широката Виа Субтеранеа, а от нея наляво и надясно тръгваха стотици разклонения. За кой ли път Фауст видя познатите пристани, арки и заливи, извитите стени от златиста тухла, тежките колони от неодялан камък и безбройните ниши зад тях. И изведнъж мракът на този сенчест свят му се стори не толкова потискащ.

Той хвърли поглед към гърка. Меките черти на Менандър издаваха вълнение. Ноздрите му трептяха, устните му бяха стиснати. Изражението му беше като на дете, което за пръв път са завели на гладиаторски игри. И видът му беше почти детски между тримата високи мъже — крехка, дребна фигура редом с дългокракия Максимилиан, якия плещест Бар-Хип и масивния Фауст.

— Какво е това? — Гъркът посочи към огромния мраморен барелеф над тях, изобразяващ брадата мъжка глава.

От един отвор в сводестия таван отгоре се промъкваше лъч светлина и озаряваше издяланите й черти с някакво зловещо, свръхестествено сияние.

— Бог — обади се зад гърба му Бар-Хип и в гласа му се прокрадна презрителна нотка. — Преди много години един император го поставил тук. Може да е някой от твоите богове, а може и да е от Сирия. Ние го наричаме Юпитер от Катакомбите.

Евреинът вдигна фенера високо над главата си и освети могъщия профил, огромното всевиждащо око, всечуващото ухо, заплашително разтворените устни, масивната каменна брада, по-гъста и къдрава дори от неговата.

Над окото нямаше нищо, под брадата — също. Само един колосален фрагмент, невъобразимо древен на вид, мрачна реликва от някаква далечна отминала епоха.

— Привет, Юпитере! — избоботи евреинът и се изсмя.

Но Менандър спря да огледа огромното мрачно лице и мраморния олтар под него, изгладен от безброй ръце на вярващи и искрящ от поставените по ръба му свещи. В нишата до него се виждаха овъглени кости, очевидно от неотдавнашно жертвоприношение.

Максимилиан с бърз повелителен жест му показа нетърпението си.

— Това е само началото — каза той. — Чака ни още много път.

— Да, да, разбира се — сепна се гъркът. — Но всичко е толкова ново за мен, толкова странно…

Едва бяха изминали сто-двеста крачки по Виа Субтеранеа, когато Максимилиан сви наляво в някакъв крив тунел, по чиито стени се стичаше студена влага и се събираше в малки локвички под краката им. Въздухът също беше пропит с лъхаща на плесен влага.

Тук като че не беше толкова многолюдно или поне пешеходците бяха по-малко. Светилниците високо в стените бяха разположени на по-голямо разстояние. От мрака долитаха зловещи звуци, от които сърцето тревожно се свиваше — дрезгав смях, непонятен шепот и ломотене на неразбираеми езици, а от време на време и рязък пронизителен писък. Усещаха се и силни миризми — на печено на жар месо, яхния от цветно зеле, казани с гореща подлютена чорба, пържена риба. Не, това не беше град на мъртвите независимо от мрака и призрачния му вид — той кипеше от таен живот, бълбукаше и клокочеше от трескава енергия. Фауст знаеше, че навсякъде наоколо, в нишите и под сводовете, издълбани в яката скала, се случват хиляди неща — продаваха се вълшебни отвари и амулети, правеха се магии, сключваха се сделки и невинаги законни, извършваха се религиозни ритуали на стотици култове и се предлагаха всевъзможни плътски наслади.

— Сега къде сме? — попита Менандър.

— Това са пещерите на Тит Галий — обясни Цезар. — Един от най-оживените райони на Подземията. Тук се случва какво ли не и много трудно се поддава на описание. Човек тук може да види всичко — и рядко два пъти.

Четиримата преминаваха от едно помещение в друго, като следваха криволичещата линия на ниския тунел. Все още ги водеше Максимилиан, сега се беше събудил напълно и във всяко негово движение прозираше възбуда. Той ги теглеше след себе си и Фауст и евреинът покорно го следваха. Това негово държание им беше добре познато — не се сблъскваха за пръв път с него. Когато слезеше в подземния лабиринт, сякаш го обземаше някаква странна лудост, която го тласкаше от една пещера към следващата. Фауст неведнъж беше ставал свидетел на този безумен глад за нови преживявания, на несекващо, изгарящо любопитство.

Това беше проклятието на празния живот, мъчението да си ненужен по-млад син на император, неспособен да преглътне унижението на собствената си ненужност, на срамното безсилие сред цялата тази мощ — единственото, донесено му от високото му рождение. Като че най-голямото предизвикателство, с което Максимилиан се беше сблъсквал някога, бе скуката на собственото му разкошно съществуване, а Подземията му даваха възможност да се пребори с това предизвикателство, търсейки крайностите, търсейки невъзможното. Евреинът беше необходимото оръдие — често се налагаше той да каже няколко думи, невинаги на латински, за да получат достъп до някоя част на Катакомбите, обикновено затворена за неканени посетители.

Тук, под редицата горящи светилници, изпълващи въздуха с лютив дим — никога негаснещи светлини в едно място, където разликата между деня и нощта се губеше, имаше пазар, където се продаваха чудновати лакомства — езици от славеи и фламинго, далак от минога, камилски джолани, яркожълти петльови гребени, папагалски глави, черен дроб от щука, мозък от фазани и пауни, уши от съсел, яйца от пеликан, странни неща от всички кътчета на империята, и всичко това струпано на големи купчини върху сребърни подноси. Космополитът Менандър стоеше и зяпаше като някакъв селяндур от дълбоката провинция.

— Всеки ден ли ядат римляните такива неща? — попита той.

Цезар изви устни в загадъчната си етруска усмивка и му обясни, че го правят постоянно и не само в двора на императора, но и в цял Рим, дори и в най-бедните домове, след което обеща да го нагости при първа възможност със славееви езичета и мозък от паун.

Оттам излязоха на шумен площад, пълен с клоуни, жонгльори, акробати, гълтачи на саби, гълтачи на огън, въжеиграчи и всевъзможни улични артисти, както и прегракнали глашатаи, които с пълен глас възхваляваха представленията. Максимилиан щедро им хвърляше сребърни монети и по негово настояване Менандър трябваше да прави същото. Под колонада по-нататък се играеше представлението на уродите — гърбушковци и джуджета, трима ухилени идиоти в пищни алени одеяния, мъж с вид на жив скелет и още един, близо три метра висок.

— Онзи с глава на щраус го няма — разочаровано отбеляза Бар-Хип. — И момичето с трите очи, и близнаците, сраснати в кръста.

И тук се раздаваха щедро сребърни монети, само Бар-Хип явно нямаше намерение да си развързва кесията.

— Знаеш ли, Фаусте, кой е най-големият урод и чудовище от всички? — тихо попита Максимилиан, докато вървяха през тълпата. Фауст мълчеше и той си отговори сам по начин, който приятелят му не очакваше: — Императорът, приятелю, защото по нищо не прилича на другите хора — винаги сам, без допир до честта и любовта, до нормалните човешки чувства. Нелепа фигура е императорът, да знаеш. Няма по-достойно за съжаление чудовище на земята от императора.

Цезар сграбчи месестата му ръка с желязна хватка и го погледна с такава ярост и болка, че Фауст онемя от изумление. За пръв път се сблъскваше с тази страна от характера на приятеля си. Но Максимилиан се озъби в усмивка и добродушно го смушка в ребрата, сякаш да заличи горчилката от думите си.

Продължиха сред редици от аптекарски сергии, наблъскани в тесни ниши, наподобяващи останките на изоставено светилище. Пред всяка от тях пламтеше лампа. Тези търговци на церове предлагаха стоки като жлъчка от бик и хиена, змийска кожа, паяжина, слонски тор.

— Какво е това?

Гъркът посочи стъклено шишенце с някакъв ситен сив прах и Бар-Хип, след като се осведоми от продавача, обясни, че били изпражненията на сицилианска гугутка, ценени високо заради способността им да лекуват тумори на крака и много други болести. На друга сергия се продаваха само ароматни кори от индийски дървета, а на трета — малки кръгли плочки от рядка смола от остров Лемнос, подпечатани със свещения печат на Диана, които лекували ухапване от бясно куче и отравяне с най-смъртоносните отрови.

— А този човек тук — посочи Максимилиан към следващата сергия — продава само териак, универсална противоотрова, лекуваща дори проказа. Прави се основно от змии, накиснати във вино, но има и други съставки, които той не би издал дори да го измъчваме до смърт. Така ли е, Птолемее? — смигна той на едноокия египтянин с ястребово лице. — Дори да те подложим на мъчения, пак няма да кажеш, нали?

— Надявам се да не се стигне дотам, Цезаре — отвърна мъжът.

— Значи тук те познават? — попита Менандър, когато се отдалечиха на няколко крачки от сергията.

— Някои ме познават. Този тук на няколко пъти е носил церовете си в двореца, да лекува болния ми баща.

— Да — кимна гъркът. — Всички знаем за слабото здраве на баща ти и се молим за бързото му изцеляване.

Максимилиан небрежно кимна, сякаш Менандър беше отправил пожелание времето на другия ден да е добро.

Това настроение на Цезар започваше да тревожи Фауст. Знаеше, че Максимилиан е непредсказуем и постоянно се люшка между самообладание и пълна неуравновесеност, но поне от учтивост би трябвало да намери думи на благодарност за проявеното съчувствие. Какво ли си мислеше пратеникът за този странен принц? А може би изобщо не мислеше нищо, освен че друго не би могло и да се очаква от по-младия син на един император.

В този подземен свят нямаше часовници, нито слънце, за да се отгатне часът по него, но стомахът вече подсказваше безпогрешно на Фауст кое време е.

— Ще се качим ли горе за обяд — попита той Менандър, — или предпочиташ да се нахраним тук?

— Иска ли питане! — заяви гъркът. — Нямам никакво желание да се качвам горе!

Обядваха в осветена с факли кръчма през две галерии от аптекарския тунел, заобиколени от лъхащи на чесън плебеи, насядали по грубите дървени пейки. Поднесоха им задушено месо с ароматен сос от ферментирала риба, накиснати в мед и оцет плодове и кисело вино, което малко се отличаваше от оцета. На Менандър очевидно му хареса. Изглежда никога не беше опитвал подобни груби лакомства и сега ядеше и пиеше със завиден апетит. Лъщящото му от пот чело, зачервените бузи и блесналите очи издаваха какво удоволствие му доставя тази необичайна трапеза. Максимилиан също поглъщаше блюдо след блюдо и прокарваше храната с огромни количества от ужасното вино, но той си беше такъв — обожаваше простата храна и нямаше мярка, когато видеше вино, независимо дали ставаше за пиене. Фауст също не беше от най-умерените и обичаше да си пийва заради шеметното усещане, когато умът се откъсва от натежалата плът, сега обаче преглъщаше с мъка, но се насилваше да пие заради Цезар, който се наливаше без мярка. Гледаше да налива по-често и на якия Бар-Хип, който беше като бъчва без дъно, защото прекрасно знаеше какво може да се случи, ако принцът прекали с виното и се забърка в някоя пиянска свада. Не му беше трудно да си представи как един хубав ден изнасят Максимилиан от подземията на носилка, изкормен и вкочанен. Ако това се случеше, най-доброто, на което можеше да разчита, беше да прекара остатъка от живота си като изгнаник в някоя затънтена тевтонска застава.

Когато най-сетне продължиха пътя си — а това беше някъде късно следобед, в групата имаше малко разместване. Максимилиан, дали защото му беше доскучало, или защото беше прекалил с яденето, като че бе изгубил интерес към експедицията. Той вече не препускаше най-отпред, влачейки ги след себе си, сякаш се състезаваше с невидим противник. Сега водеше Менандър, зареден с енергия от погълнатото вино и още по-нетърпелив от принца преди това. Той ги мъкнеше из подземния град, без да знае пътя, завиваше напосоки и често ги вкарваше в задънени тунели, тъмни като рог, или ги извеждаше на ръба на някоя зашеметяваща пропаст, обвита в паяжините на спираловидни стълби, водещи към долните нива, или в стаи с изрисувани стени, където в нишите като в тронове седяха луди просякини и ломотеха нещо на несвързания си език.

Повечето време Максимилиан като че не разпознаваше местата, където ги водеше Менандър, или не си правеше труда да се обади. Вместо него го правеше Бар-Хип, който очевидно познаваше подземния град като петте си пръста.

— Това е подземната арена — обясни той, когато се озоваха на ръба на черна яма, простряна докъдето поглед стига. — Тук игрите започват в полунощ и всички схватки са на живот и смърт.

Не след дълго застанаха пред блестяща мраморна фасада с величествена врата, водеща към някакви невидими за окото зали. Храмът на Юпитер Император, обясни Бар-Хип. Това беше култ, създаден от император Гай Марций с може би неосъзнатата надежда да се отъждестви бащата на боговете с главата на империята в очите на простия народ, който иначе би могъл да се увлече от някоя чужда вяра, отслабваща верността му към държавата.

— А това — Бар-Хип посочи съседната постройка, почти долепена до храма на Юпитер — е Домът на Кибела, където отдават почести на Великата майка.

— И ние на Изток познаваме този култ — каза Менандър и спря да огледа с око на познавач великолепните мозаечни орнаменти: редици изрисувани плочки, червени, сини, оранжеви, зелени, златисти, от които личеше, че това място е обител на пълногърдата богиня. — Колко е хубаво, че подобно чудо е построено под земята, където може да бъде видяно само в мъждивата светлина на факлите, при това не особено ясно. Колко дръзко! Истинско разточителство!

— Култът на Кибела е много богат — обади се Максимилиан и силно смушка Фауст, сякаш да му напомни за откраднатите опали, които щеше да поднесе като сватбен дар на константинополската си снаха.

Менандър продължаваше неуморно да ги влачи из тъмния лабиринт, край ромолящи фонтани и тихи гробници, изографисани светилища и шумни тържища, накрая и през тесен процеп в стената, извеждащ на огромна площадка, от която във всички посоки се разклоняваха прашни тунели. Тръгнаха по един от тях, свиха по втори и накрая се озоваха сред лабиринт от тесни коридорчета. Дори Бар-Хип беше озадачен и смръщи чело. Фауст едва се тътреше от умора и вече започваше да съжалява, че изобщо е тръгнал. Наоколо не се мяркаше жива душа. Единственият звук беше ехото от собствените им стъпки. Всички бяха чували историите за хора, изгубени в подземния лабиринт, построен в незапомнени времена за защита от нашественици — заплетена паяжина без план и система, единственият изход от която беше гладната смърт. Тъжна съдба за дребния гръцки пратеник и енергичния, смел до безразсъдство принц, мислеше си Фауст. Пък и за самия него.

Този лабиринт обаче не беше такъв. След няколко остри завоя се натъкнаха на стълба, после свиха наляво и по някакъв неведом начин се озоваха на Виа Субтеранеа, макар и доста далеч от мястото, откъдето бяха дошли сутринта. Тук сводестият таван имаше форма на фуния и беше облицован с плочки от кораловочервен камък. Срещу тях се зададе процесия от пеещи жреци — мършави мъже с резки от червило по страните и изрисувани яркожълти и зелени кръгове около очите. Бяха облечени в бели туники с кръстосани тесни пурпурни ивици отгоре и високи шафраненожълти шапки с изображение на широко отворено око в горната част. Те се шибаха един друг с възлести камшици от вълнена връв с нанизани овчи ашици, въртяха се в чудат танц и надаваха дрезгави нечленоразделни звуци, в които се долавяше определен ритъм.

— Всичките са евнуси — с отвращение изрече Бар-Хип. — Поклонници на Дионис. Отдръпнете се, защото ще ви стъпчат — като тръгнат така, не признават никого.

Зад жреците вървеше втора процесия от уродливи клоуни, разногледи гърбушковци, които също носеха камшици, но само си даваха вид, че ги използват по предназначение. Максимилиан им хвърли шепа монети, Менандър повтори жеста му и изведнъж строят им се разпадна и те ентусиазирано се хвърлиха да ги събират в тъмното. Евреинът посочи над главите им към някакво помещение и обясни, че това е храмът на Приап. Менандър тутакси изрази желание да го разгледа, но този път Максимилиан го изпревари.

— Мисля това да остане за някой друг ден, твоя милост. Човек трябва да е свеж, когато се захваща с подобно нещо, а ти сигурно вече си уморен след това дълго обикаляне из подземията.

Пратеникът се умърлуши. Фауст се запита чия ли воля ще надделее — тази на високия гост, с чиито приумици трябваше да се съобразяват, или на императорския син, който очакваше да му се подчиняват безпрекословно. Ала след кратко колебание Менандър призна, че е време да се връщат. Може би осъзна, че ще е по-благоразумно да сдържи за известно време неутолимото си любопитство, а най-вероятно просто се подчини на волята на принца.

— Тук наблизо има изход — Бар-Хип посочи надясно.

Четиримата се озоваха на повърхността неочаквано бързо. Навън беше нощ. Както винаги след задуха на подземията, сладкият прохладен въздух им се стори хиляди пъти по-чист и по-благоуханен. Фауст с изненада установи, че са излезли недалеч от Константиновите бани, само на няколкостотин метра от мястото, откъдето бяха слезли, макар краката да го боляха от ходене. Това го наведе на мисълта, че сигурно са направили огромен кръг долу.

Сега копнееше единствено за собствената си баня, за прилична вечеря и масаж, а после и нумидийското девойче.

С небрежното високомерие на истински принц Максимилиан спря една минаваща носилка, чиито отличителни знаци показваха, че принадлежи на сенатор, и поиска да му я преотстъпят. Собственикът, оплешивяващ мъж, когото Фауст познаваше само по лице, безропотно се съгласи и побърза да се махне от погледа им, потъвайки в мрака. Фауст, Менандър и Цезар се качиха, а евреинът се сбогува само с небрежно махване и изчезна в тъмните улици.

Фауст се надяваше у дома да го чака съобщение, че принц Херакъл се връща в града. Уви, очакваше го още един изтощителен ден в катакомбите.

Тази нощ той спа лошо, макар малката нумидийка да правеше всичко възможно да го успокои.

Този път слязоха в подземията през друг вход, между колоната на Марк Аврелий и храма на Изида и Сарапис. Бар-Хип обясни, че това бил най-краткият път до пазара магьосниците, който Менандър особено силно желаеше да види.

Като усърден водач евреинът държеше да им покаже всички забележителни гледки по пътя — Шепнещата галерия, където дори и най-слабите звуци отекваха надалеч, Баните на Плутон — изпускащи пара горещи извори, от които лъхаше неприятно на сяра, но въпреки това бяха пълни дори по това време на деня, както и близката река Стикс — тъмният подземен поток минаваше по цялото протежение на Катакомбите и се вливаше в Тибър малко над Клоака Максима, големия отходен канал.

— Наистина ли е Стикс? — наивно попита Менандър с доверчивост, каквато Фауст не беше очаквал от него.

— Така я наричаме — отвърна Бар-Хип. — Защото е реката на нашия Подземен свят. А истинската, мисля, е някъде на изток, при вас. Тук трябва да свием…

В голямата зала, известна като Пазара на магьосниците, се влизаше през дупка в стената с неправилна овална форма. Смяташе се, че първоначалното й предназначение е било тук да се съхраняват колесниците на империята, в случай че градът падне в ръцете на варварите. По-късно се оказало, че подобна предпазна мярка е излишна и залата преминала във владение на тълпата магьосници, които я преградили с леки арки от пемза и я превърнали в редица ниски стаички. Високо на тавана, в самия му център, осмоъгълен отвор пропускаше бледите слънчеви лъчи от улицата, но осветлението идеше основно от димящите мангали пред всяка от сергиите. Дали благодарение на някаква магия или на чисто технически умения, но те искряха с ярки многоцветни пламъци и танцуващите огнени езици във виолетово, малиновочервено, кобалтовосиньо и изумруденозелено се смесваха с обичайните жълти и оранжеви цветове на нажежената жарава. От всички страни долиташе обичайната за всяко тържище глъчка. Всеки магьосник си имаше викач, който стоеше пред сергията и възхваляваше с цяло гърло достойнствата на стоката. Менандър едва беше пристъпил в залата, когато един от тях — дебел потен мъжага с брокатена роба в сирийски стил, тутакси се залепи за него и започна да го увещава да влезе вътре, като махаше енергично с ръце.

— Насам, млади момко! Какво ще кажеш за една любовна магия? Имаме отлично средство, от което кръвта ти ще кипне, най-доброто от този род!

Менандър се заинтересува.

— Влез тогава, да ти покажа това невероятно вълшебство! — каза викачът. — То притегля мъжете към жените, жените към мъжете, кара девиците да тичат презглава навън, да си търсят любовници! — Мъжът посегна към един рафт зад гърба си, измъкна навито парче пергамент и го размаха под носа на Менандър. — Ето, приятелю! Вземаш чист папирус и пишеш върху него с магарешка кръв думите, които са написани тук. После слагаш косъм от жената, която желаеш, или късче плат от дрехата й или от постелките й — ти сам трябва да се погрижиш да си ги набавиш. Накрая го намазваш с оцетна смола и го залепяш на стената на дома й — и няма да повярваш какво ще се случи! Само гледай магията да не порази тебе, защото може да се влюбиш в първия срещнат говедар или в магарето му, та дори и по-лошо! Три сестерции! Три!

— Щом любовта може да се купи толкова евтино — подметна Максимилиан, — защо всеки ден в реката се хвърлят нещастни влюбени?

— И защо бардаците са пълни — обади се и Фауст, — ако за три сестерции можеш да имаш жената на бляновете си?

— Или мъжа — допълни Менандър. — Нали магията действа и върху двете страни?

— Също и върху магаретата — намеси се Бар-Хип и всички избухнаха в смях.

На съседната сергия се продаваше магия, която правеше човека невидим. Цената беше два сребърни денария.

— Най-простата работа — обясни викачът, дребен слаб мъж, жилест като оплетена ракита с лице, покрито с дълбоки белези от нож. — Вземаш око от сова, чувалче тор от египетски скарабеи и зехтин от зелени маслини, смилаш всичко заедно, докато се получи гладка смес, и се намазваш целия, после на зазоряване отиваш до най-близкото светилище на великия Аполон и прочиташ молитвата, написана на този пергамент. Тогава до залез-слънце ставаш невидим и можеш да влезеш незабелязан в женските бани, да се промъкнеш в двореца на императора и да си хапнеш лакомства от трапезата му, да си напълниш кесията със злато при някой лихвар само за два сребърни денария!

— Много разумна цена за един ден невидимост — отбеляза Менандър. — Ще я купя, господарят ми ще я хареса.

Той посегна към кесията си, но Цезар хвана ръката му и обясни, че на място като това не бива да приема първата предложена цена. Менандър вдигна рамене, сякаш искаше да каже, че за него това е дреболия, но Цезар Максимилиан държеше на принципа. Той повика на помощ Бар-Хип, който бързо се спазари да смъкнат цената до четири медни дупондия, и тъй като Менандър нямаше толкова дребни пари, наложи се Фауст да плати.

— Сделката си струва — каза продавачът и подаде на гърка парчето пергамент.

Менандър се отдалечи и го разгърна.

— Буквите са гръцки — възкликна той.

Максимилиан кимна.

— Да, повечето от тези глупости са на гръцки. Тук това е езикът на магията.

— Буквите са гръцки, но не и думите. Чуйте! — Менандър зачете с приповдигнат тон: — БОРКЕ ПХИОУР ИО ЗИЗИА АПАРЦХЕОУЦХ ТХИТХЕ ЛАИЛАМ ААААА ИИИИ ООО ИЕО ИЕО ИЕО. Има и още два-три реда в същия дух. На вас на какво ви прилича това, приятели?

— Мисля, че не е зле да спреш да четеш, че току-виж, си изчезнал под носа ни — каза Фауст.

— Не и преди да се е намазал с бръмбарския тор, окото от сова и всичко останало — отбеляза Бар-Хип. — Пък и това тук не са първите лъчи на зората, дори да приемем, че сме в храма на Аполон.

— ИО ИО О ПХРИКСРИЗО ЕОА — прочете Менандър, засмя се щастливо и сгъна пергамента, после го пъхна в кесията си.

Фауст вече не мислеше, че гъркът вярва в тези небивалици, както беше заключил предния ден от нетърпението му да посети тържището. Той обаче купуваше с увлечение — без съмнение търсеше причудливи предмети, които да отнесе в дар на своя император в Константинопол като забавни примери за лековерието на съвременните римляни. Защото Менандър със сигурност вече беше забелязал нещо важно за тази зала — почти всички магьосници, както и продавачите, бяха родом от източната половина на империята, която се смяташе за люлка на магията още от времето на фараоните и вавилонските царе, докато купувачите — а те никак не бяха малко — до един бяха западняци. В другата империя без съмнение имаха в изобилие от тази стока и жителите на Изтока нямаше да открият тук нищо ново. Хитреци бяха тамошните хора. Всички търговски хитрини бяха измислени от тях. Корените им се губеха някъде в дълбоката древност, много преди самият Рим да се появи на бял свят, и човек трябваше да си отваря очите на четири, когато си имаше работа с тях.

Значи Менандър просто събираше доказателства за глупостта на римляните, в това не можеше да има съмнение. С помощта на Бар-Хип той сваляше цените и обикаляше от сергия на сергия, търсейки нови придобивки. Така се сдоби с указания как да си изработи пръстен на властта, с чиято помощ би могъл да получи всичко, което пожелае от когото пожелае. Купи си магия за безсъница, както и за сън. Стана притежател на дълъг пергамент, съдържащ цял списък с могъщи тайнства, и зачете с ликуващ глас:

— „Ще видиш как вратите се отварят и отвътре излизат седем девици в платнени одежди и със змийски лица. Това са небесните парки и всяка от тях държи в ръка златен жезъл. Когато ги видиш, приветствай ги така…“

Менандър откри и магия, използвана от некромантите да не позволяват на черепите да говорят, докато си служат с тях за правене на магии. Намери и такава, с която човек може да повика Безглавия, създал небето и земята, могъщия Осоронофрис, и да го накара със заклинание да изгони демоните от тялото на болен. Имаше и магия, с която се откриваше и се връщаше изгубено или откраднато имущество. Той се върна на първата сергия и си купи доза от любовната магия за малка част от поисканата сума. Най-накрая се сдоби и със средство, което можеше да накара сътрапезниците по време на пир да повярват, че лицата им са се превърнали в маймунски муцуни.

Най-сетне, изпълнен с удовлетворение от покупките, Менандър заяви, че е готов да продължи нататък. В дъното на залата, след като подминаха сергиите на продавачите на магии, спряха във владенията на гадателите и авгурите.

— Срещу една-две медни монети — обясни Фауст — ще погледнат ръката ти или бръчките на челото ти и ще ти кажат бъдещето. За по-висока цена ще разгледат вътрешностите на пиле или черния дроб на овца и ще ти предскажат истинското бъдеще. Та дори и бъдещето на самата империя.

Менандър беше изумен.

— Бъдещето на империята? Обикновени гадатели от тържището предсказват подобни неща? Мислех, че само имперските авгури го правят, при това единствено пред императора!

— Предполагам, че сведенията на имперските авгури са по-надеждни — съгласи се Фауст. — Но тук е Рим и всичко се купува и продава.

Той обходи с поглед сергиите и забеляза човека, който твърдеше, че е открил ново Сибилино пророчество. В него се предричал неизбежният край на империята — възрастен мъж, без съмнение римлянин, а не грък или някакъв друг чужденец, с избелели сини очи и дълга рядка бяла брада.

— Ето този тук например е един от най-дръзките прорицатели — посочи го Фауст. — Срещу известна сума ще ти каже, че краят на империята е близо и че наближава годината, когато седемте планети ще се срещнат в Козирога и цялата вселена ще пламне.

— Големият екпирозис — кимна Менандър. — И ние имаме същото пророчество. А върху какво се основават неговите предвиждания?

— Какво значение има? — извика Максимилиан, обзет от внезапен гняв. — Всичко това са глупости!

— Може и да е така — съгласи се Фауст и се обърна към Менандър, който беше видимо заинтригуван от предсказанията на стареца: — Това е нещо свързано с легендата за цар Ромул и дванайсетте орела, които прелетели над главата му в деня, когато двамата с брат му Рем спорели къде точно да бъде разположен град Рим.

— Мислех, че са били лешояди — обади се Бар-Хип.

Фауст поклати глава.

— Не, орли са били. А предсказанието на Сибила гласи, че Рим ще трае дванайсет Дълги години, от по сто години всяка, колкото са орлите на Ромул, и още един век отгоре. Сега сме 1282 година от основаването на Рим. Значи ни остават още осемнайсет, така казва брадаткото.

— Това са пълни глупости — повтори Максимилиан. Очите му искряха от гняв.

— Дали все пак да не поговорим с човека? — попита Менандър.

Личеше, че Цезар няма никакво желание да се приближава до стареца, но не можа да откаже на смирената молба на госта си. Докато вървяха към сергията, Максимилиан видимо се бореше с гнева си и с огромно усилие успя да се овладее.

— Този човек е гост на града ни — процеди той, когато се изправиха пред стареца — и иска да чуе предсказанието ти за надвисналия ужасен край на Рим. Кажи си цената и започвай да разказваш приказката си.

Ала прорицателят се сви и отстъпи назад ужасен.

— Не, Цезаре! Умолявам те, недей!

— Значи ме познаваш?

— Кой не познава сина на императора? Особено ако работата му е да разбулва тайни!

— Е, моята я разбули. Но защо толкова се боиш от мен? Нищо няма да ти сторя. Хайде, човече, гостът ми е от двора на Юстиниан и иска да те пита куп неща за ужасната участ, която скоро ще ни сполети. Започваш ли? — Максимилиан измъкна кесията си и извади отвътре блестящо златно кръгче. — Току-що отлят ауреус. Стига ли да ти развърже езика? Или трябва още един, два, колко?

Това беше цяло състояние, но човекът се беше вцепенил от ужас. Той се отдръпна навътре, цял разтреперан, готов всеки миг да се строполи в несвяст. В лицето му не беше останала капка кръв, а бледите му очи се бяха изцъклили. Очевидно е свръх силите му, помисли си Фауст, да говори за краха на света пред истинския син на императора.

— Стига вече — тихо изрече той. — Уплаши горкия човечец до смърт, Максимилиане.

Ала Цезар кипеше от гняв.

— Не! Ето му златото! Да говори!

— Аз ще ти кажа, Цезаре, стига да пожелаеш — прозвуча нечий висок, пронизителен глас зад тях. — И ще чуеш неща, които със сигурност ще зарадват слуха ти.

Беше друг прорицател, дребен разноглед мъж с плъше лице, облечен в опърпана жълта туника, който дори има смелостта да дръпне Максимилиан за края на тогата. Каза, че се опитал да види бъдещето му още в мига, когато го съзрял да се появява на тържището, и дори нямало да му иска пари. Щял да му съобщи вестта, без да му вземе и една медна монета.

— Нямам желание! — отсече Максимилиан и му обърна гръб.

Ала дребният прорицател не се предаваше. С катерича пъргавина човечецът обикаляше около Максимилиан, надничаше в очите му с неизтощимата дързост на нищожество, срещнало титан.

— Хвърлих костите, Цезаре, и те ми показаха бъдещето ти. Славно бъдеще! Ти ще бъдеш един от най-великите герои на Рим! Хората ще те възхваляват в песни и след столетия!

Чертите на Максимилиан се разкривиха от внезапен гняв. Фауст никога не го беше виждал толкова разярен.

— Нима дръзваш да ми се подиграваш в очите? — изрече той с глас, така натежал от заплаха, че думите с мъка си пробиваха път. Дясната му ръка подскачаше и потрепваше конвулсивно, сякаш възпирана с огромно усилие на волята. — Герой, значи. Герой! Герой!

Дори да се беше изплюл в лицето му, дребосъкът едва ли би го вбесил повече.

Ала прорицателят упорстваше.

— Да, господарю, велик пълководец, който ще разпилее варварските армии като обрулени листа! Ти ще тръгнеш срещу тях начело на могъща войска скоро след като станеш император…

Тук принцът не издържа.

— И император значи! — изрева той и с все сила замахна с опакото на дланта си към лицето на мъжа.

Ударът просна нещастника върху пейката, на която се беше свил и трепереше от страх белобрадият пророк. Максимилиан направи крачка нататък, сграбчи дребосъка за раменете и го зашлеви отново, после пак, плесница след плесница, докато от носа и устата му рукна кръв, а очите му се изцъклиха. Фауст, изгубил ума и дума от слисване, се окопити и се намеси.

— Максимилиане — опита се да хване ръката на Цезар, — господарю, умолявам те… Не е редно, господарю…

Той даде знак на Бар-Хип и евреинът хвана другата ръка на Максимилиан. Двамата с общи усилия го откъснаха от човека.

В залата се беше възцарила мъртва тишина. Магьосниците и техните работници бяха спрели работа и наблюдаваха сцената с изумление и ужас. Не по-малко ужасен беше и Менандър.

Дрипавият дребен пророк, проснат на пейката, кажи-речи, в несвяст, изплю един зъб и прошепна с отчаяно предизвикателство в гласа:

— И да ме убиеш, господарю, това е истината: император!

Фауст и евреинът едва успяха да удържат принца и да го отмъкнат настрана, преди да е направил нещо още по-лошо.

Фауст не познаваше Максимилиан от тази му страна. Цезар не вземаше нищо на сериозно. За него светът беше една голяма шега. Винаги даваше да се разбере, че не държи на нищо и на никого, дори на себе си. Беше прекалено циничен и непостоянен, прекалено лекомислен и равнодушен към всичко важно на този свят, за да се разгневи истински. Защо тогава думите на прорицателя го бяха вбесили толкова? Яростта му беше далеч по-силна, отколкото оскърблението заслужаваше, ако изобщо имаше оскърбление. Човекът просто се опитваше да го поласкае. Ето, дошъл е принц, човек с царска кръв — защо да не му кажем, че ще бъде герой, та дори и император! Впрочем второто съвсем не беше невъзможно. Херакъл, който скоро щеше да седне на престола, можеше да умре бездетен и тогава неизбежно щяха да поканят брат му да заеме мястото му, колкото и далеч да беше той самият от подобна мисъл.

Но да каже, че Максимилиан ще бъде велик герой… Изглежда тъкмо това го беше разярило толкова. Без съмнение той не съзираше у себе си и намек за достойнствата, които правят героя, независимо какво му говореше ласкателят. И сигурно вярваше, че цял Рим го вижда не като красив млад принц, който тепърва ще извърши велики дела, а като женкар, комарджия и безделник, какъвто беше в собствените си очи. Ето защо ласкателството на пророка му беше прозвучало като зла насмешка.

— Мисля, че трябва час по-скоро да си намерим някоя кръчма — предложи Фауст. — Малко вино ще охлади разгорещената ти кръв, господарю.

Виното, колкото и да беше лошо, наистина бързо успокои Максимилиан и не след дълго той се смееше и клатеше глава, дивейки се на неблагоразумието на дребосъка с плъшето лице.

— Герой! Аз! Че и император! Можете ли да си представите пророчество, което да е по-далеч от истината?

— Ако всички са като този — обади се Бар-Хип, — тогава няма защо да се боим, че вселената ще се сгромоляса. Тези хора са клоуни, дори по-лошо. Единственото, което правят, е да развличат глупците.

— Много полезна функция според мен — намеси се Менандър. — Светът е пълен с глупци, нима нямат право и те да се забавляват?

Фауст почти не проговаряше. Случката му беше развалила настроението, което не му се случваше често. Иначе той беше доста жизнерадостен човек и Цезар го ценеше за веселия нрав. Ала с идването на гръцкия пратеник все по-често го обземаха нерадостни мисли. Сигурно причината за унинието му се криеше в дългите часове, прекарани в това подземно царство на мрака и смътните сенки. Беше време, когато двамата с принца намираха тук само удоволствие и разтуха, но двата дни в древните тунели, в тайнствените владения на невидими създания и таящи се призраци го караха да се чувства уморен и притеснен. Този пропит от влага подземен свят, до който слънцето нямаше достъп, беше истинският Рим, мрачно царство на магия и ужас, място на лоши предзнаменования и зловещи прокоби.

Дали светът щеше да бъде погълнат от пламъци след осемнайсет години, както беше предсказал онзи старец? Вероятно не. Само че Фауст едва ли щеше да доживее, за да го види. Дори краят на вселената да не беше толкова близо, за собствения му край не можеше да се каже същото — пет, десет години, в най-добрия случай петнайсет и него вече нямаше да го има дълго преди обещаната катастрофа. Как я беше нарекъл гъркът — екпирозис?

Но дори и без огнен апокалипсис империята като че се разпадаше. Признаците на болестта бяха навсякъде. И това, че вторият най-близък до трона човек в държавата реагираше така яростно на възможността да бъде призован в служба на империята, също беше лош симптом. Както и варварите, които отново чукаха на портите само едно поколение след предполагаемия им разгром за вечни времена. Изглежда сме се отклонили от пътя и блуждаем напосоки, мислеше си Фауст.

Той отново напълни чашата си. Знаеше, че пие прекалено много и прекалено бързо — дори неговият обемист търбух не беше бездънен. Ала виното уталожваше болката. Пий тогава, стари Фаусте! Пий! Ако не друго, поне можеш да доставиш малко радост на тялото си.

Да, старееше… Но Рим беше още по-стар. Необятността на миналото го притискаше от всички посоки. Тесните улички, задъхващи се под камарите боклук, отстъпваха място на огромните площади с безбройни фонтани, изригващи сребърни струи, на дворците на богатите и могъщите, на статуите и обелиските, на колоните, донесени от далечни храмове, на трофеите от стотиците завоевания, на светилищата на стотици чужди богове, а под всичко това лежеше чистият стар Рим на ранната Република — пласт върху пласт история, цели дванайсет века и всеки следващ наложен върху предишния, но миналото въпреки това си стои… Да, мислеше той, дълъг път сме изминали и може би сега, след като сме сътворили толкова много минало, вече имаме твърде малко бъдеще и наистина вървим към края, ще се стопим в собственото си слабоволие, в лутането си, във фаталната си любов към удоволствията и лекия живот.

Това го тревожеше силно. А защо трябваше да го е грижа? Той самият беше един развратен стар безделник, другар на друг, млад безделник. Цял живот си беше давал вид, че не го е грижа за нищо и за никого.

И все пак никога не си позволи да забрави, че във вените му тече кръвта на титана Константин, един от най-великите императори, властвали някога. За Константин съдбата на империята беше стояла над всичко — десетилетия наред той беше държал здраво кормилото й и в крайна сметка я беше спасил, основавайки нова столица на Изток, нов фундамент, способен да поеме бремето, което самият Рим вече не бе в състояние да носи сам. И ето ме мене два века по-късно, в сравнение с предшественика си Константин съм като тлъста, сънлива стара котка пред свиреп лъв. Но все пак трябва да мисля поне малко за съдбата на империята, на която той бе посветил живота си. Ако не заради самия себе си, поне заради него. Иначе какъв е смисълът в жилите ти да тече императорска кръв?

— Нещо притихна, старче — забеляза унинието му Максимилиан. — Аз ли те разстроих, като се развилнях одеве?

— Малко. Вече ми мина.

— Тогава какво има?

— Бях се замислил. Вреден навик, от който не мога да се отърва. — Той повъртя чашата в ръцете си, загледан мрачно в дълбините й. — Ето, седим си в утробата на града, на това странно и мръсно място. Винаги съм мислел, че всичко тук изглежда нереално, че е нещо като представление. А сега имам чувството, че то е по-истинско от всичко там, горе. Тук поне няма преструвки. Всеки е това, което е, сред фантазиите и абсурдите. Всички знаем защо сме на това място и какво трябва да правим. А там, горе, властва глупостта. Залъгваме се, че е свят на непоклатима реалност, на имперска сила и търговска мощ, но всъщност с поведението си доказваме тъкмо обратното. Главите ни са заровени в пясъка като на онази африканска птица. Варварите идват, но ние не правим нищо да ги спрем. И този път те ще ни погълнат. Накрая ще нахълтат с рев в мраморния град над главите ни, ще грабят и ще палят, и от Рим няма да остане нищо, освен този тъмен, влажен, скрит и тайнствен Подземен свят с неговите странни богове и зловещи чудовища. А той според мен е истинският Рим, вечният град на сенките.

— Ти си пиян — каза Максимилиан.

— Така ли мислиш?

— Това място е просто един фантастичен свят, Фаусте, и ти много добре го съзнаваш. Той не значи нищо. — Принцът посочи нагоре със същия жест като самия него преди малко. — Истинският Рим, за който говориш, е горе. Винаги е бил и винаги ще бъде. Дворците, храмовете, Капитолият, стените. Яки, непоклатими, нерушими. Вечният град. И варварите никога няма да го погълнат. Никога!

Досега Фауст не беше чувал принца да говори с такъв тон. За втори път в продължение само на един час се сблъскваше с непознат Максимилиан, този път твърд, недвусмислен и страстен. Имаше нещо ново и странно и в погледа му, някаква сила на чувствата, която беше видял за пръв път предния ден, когато принцът говореше за императорите като за изроди и чудовища. Сякаш през последните два дни нещо напираше у него и се мъчеше да си проправи път. Какво ли щеше да стане, запита се Фауст, когато най-сетне се освободи?

Той затвори за миг очи, кимна, усмихна се. Нека, помисли си. Каквото има да става, да става.

Денят им в Катакомбите беше към края си. Гневното избухване на принца в залата на гадателите сякаш ги беше затиснало с похлупак. Дори неутолимата жажда на Менандър да изследва всяка пролука в подземните пещери като че беше поутихнала.

Слънцето клонеше към залез, когато Фауст най-сетне се добра до дома си. Беше обещал на Менандър да вечеря с него в двореца на Северите. Вкъщи го чакаше изненада. Принц Херакъл наистина беше отишъл на лов, а не на северната граница, и посланието на Фауст беше стигнало до него. Принцът съобщаваше, че се връща в Рим още същата вечер и че би желал да се срещне колкото е възможно по-скоро с пратеника на Юстиниан.

Фауст бързо се изкъпа и се преоблече в официални дрехи. Малката нумидийка беше готова и го чакаше, но той я освободи и каза на старшия надзирател, че тази вечер няма да има нужда от услугите й.

— Странен ден — отбеляза Менандър, когато се срещнаха за вечеря.

— Така е — кимна Фауст.

— Твоят приятел Цезар беше потресен от онова, което човекът му каза — че щял да стане император един ден. Толкова ли го отвращава тази мисъл?

— Според мен изобщо и през ум не му минава подобно нещо — че може да стане император. Император ще бъде Херакъл, това никога не е подлагано на съмнение. Той е с шест години по-голям от брат си и при раждането на Максимилиан вече се готвеше за наследник. Всички смятат, че той ще наследи баща си. Максимилиан не вижда своето бъдеще по-различно от живота, който води сега, и никога не е гледал на себе си като на потенциален владетел.

— Но Сенатът може да избере когото от двамата пожелае, не е ли така?

— Сенатът може да избере и мене, ако реши. Та дори и тебе. На теория, както сигурно знаеш, такова нещо като наследяване няма. А на практика работите стоят по-иначе. Пътят на Херакъл към трона е ясен и открит. Освен това Максимилиан не иска да бъде император. Това е трудна работа, а той никога не си е давал труд за каквото и да било. Според мен точно това го разстрои толкова днес — мисълта, че може да му се наложи един ден да стане император.

Фауст вече познаваше Менандър достатъчно добре, за да забележи, че думите му предизвикаха едва прикрито презрение. Гъркът твърдо знаеше какъв трябва да бъде един император — мъж суров и безмилостен като Юстиниан, управляващ с твърда ръка земите от Дакия и Тракия до Персия, от замръзналите северни брегове на Понтийско море до знойната Африка, властвайки безразделно над сложната и пъстра мозайка, каквато беше Източната империя. А тук, на Запад, който от памтивека беше по-изнежен, се канеха да искат помощта на Юстиниан срещу собствения си отколешен враг, властващият император беше болен и не се появяваше пред хорските очи, а наследникът на трона беше доста странен — измъкваше се от града тъкмо когато пратеникът на Юстиниан пристигаше да обсъдят именно жизненонеобходимия им съюз. И на всичкото отгоре вторият човек в империята дотолкова нямаше интерес към управлението на държавата, че беше готов да пребие нещастника, дръзнал да му подхвърли подобна мисъл.

Фауст си помисли, че в неговите очи всички те са безполезни, жалки твари. И сигурно беше прав.

Този разговор нямаше да доведе до нищо и Фауст побърза да го прекрати, като съобщи на пратеника, че принц Херакъл се връща същата вечер.

— А, значи на северната ви граница всичко е наред — кимна Менандър. — Това е добре.

Фауст не беше длъжен да обяснява, че не е възможно Цезар само за два-три дни да отиде дотам и да се върне и че просто е бил в ловната си резиденция. Херакъл беше напълно способен да демонстрира собственото си нищожество и без негова помощ.

Ето защо Фауст предпочете да разпореди да им поднесат вечерята. Тъкмо привършваха последното блюдо — плодове и шербет, когато пристигна куриер със съобщение, че принц Херакъл е в Рим и очаква пратеника от Константинопол в залата на Марк Анастасий в Императорския дворец.

Най-близката част на петвековния дворцов комплекс беше само на десетина минути пеша, ала Херакъл винаги успяваше да избере най-неуместния вариант и беше предпочел пред собствените си покои в близост до резиденцията на пратеника огромната кънтяща зала, в която се събираше Великият държавен съвет, кажи-речи, на върха на Палатина. Фауст нареди да им приготвят две носилки.

Принцът се беше настанил на огромния, наподобяващ трон стол в издигнатата част на залата, на който обикновено сядаше императорът по време на заседания. Седеше там с надменния вид на самодържец и мълчаливо чакаше Менандър да прекоси тържествено огромната зала — неизбежната церемония се стори безкрайна на тромаво пристъпващия зад него Фауст, който все повече кипваше. За един ужасен миг придворният изтръпна от опасението, че старият император може все пак да се е изхитрил да умре през деня и това е причината Херакъл да хукне към Рим, за да заеме мястото на баща си. Но едва ли — ако това беше станало, все някой щеше да му го съобщи.

Менандър си знаеше работата. Той коленичи пред принца в полагащия се за случая ритуал. Когато се изправи, Херакъл също стана и му протегна за целувка ръката си с огромен пръстен с червен халцедон. Менандър целуна пръстена и произнесе кратка и твърде изискана реч, предавайки поздравите и благопожеланията за добро здраве на император Юстиниан до царствения му колега император Максимилиан, както и до царствения му син Цезар Херакъл, и благодари за оказаното гостоприемство. Той не пропусна да отдаде дължимото на Фауст, но благоразумно се въздържа да спомене за ролята на принц Максимилиан.

Херакъл го изслуша безстрастно, а видът му беше дори по-разсеян и незаинтересован от обичайното.

Фауст никога не беше изпитвал особена любов към наследника на трона. Херакъл беше скован и скучен и трудно би могъл да се нарече непринуден. Беше нисък, слаб и невзрачен, без следа от изяществото и атлетичността на брат си. Очите му бяха студени, устните — тънки и присвити. Липсваше му живец. Беше учудващо колко малко прилича на баща си. На младини император Максимилиан изглеждаше точно като малкия си син сега — висок, строен, хубав мъж с лъскава меднозлатиста коса и искрящи от смях сини очи. Херакъл беше тъмнокос, доколкото изобщо му беше останала коса, а очите му бяха черни като въглени под надвисналите вежди, открояващи се върху бледото му безизразно лице.

Тази първа среща се оказа съвсем безплодна. И принцът, и посланикът си даваха сметка, че е твърде рано да обсъждат царската сватба или предложения военен съюз между Изтока и Запада, но дори и Фауст беше изумен от безсъдържателността на разговора. Херакъл попита Менандър дали би искал да присъства на гладиаторския турнир следващата седмица, подхвърли едно-две изречения за етруските си предци и религиозните им вярвания, за чийто последовател се смяташе, накрая заговори за някаква идиотска гръцка пиеса, представена в Одеон от Агрипа Лигурин предната седмица. За варварите, напиращи по северната граница, не каза и дума. За тежката болест на баща си — също. Както и за надеждата си да се сближи с Юстиниан. С подобен успех можеше да говори и за времето. Менандър със сериозен вид му отговаряше в същия дух. Фауст разбираше, че нищо друго не му остава. Цезар Херакъл трябваше да диктува положението, поне тук.

Принцът приключи аудиенцията изненадващо бързо и внезапно.

— Надявам се да имаме възможността отново да се срещнем — заяви неочаквано той, сварвайки неподготвен дори съобразителния Менандър, който отвори уста от изумление. — За съжаление утре отново се налага да напусна града. Но след като се върна, при първа възможност…

И отново протегна пръстена за целувка.

Навън, докато чакаха носилките, Менандър се обърна към Фауст:

— Мога ли да говоря открито, приятелю?

— Дали ще позная какво ще ми кажеш? — подсмихна се Фауст. — Вероятно, че не си очарован от принца, прав ли съм?

— Да, нещо такова. И винаги ли е такъв?

— О, не. Обикновено е много по-зле. Дори бих казал, че надмина себе си в твоя чест.

— Хм, много интересно. И това е бъдещият император на Запада… И ние в Константинопол бяхме чували, че Цезар Херакъл не е най-приятната личност, но чак толкова… За такова нещо не бях подготвен…

— Какво, възмутен си, че трябваше да целунеш пръстена му ли?

— Не, не е това. От един посланик се очаква да покаже известно смирение и уважение поне към императора. Както и към сина му, щом държи на това. Не, Фаусте, друго ме изуми… как да го кажа? Нека да помисля за момент… — Менандър замълча и се вгледа в нощта, към Форума и Капитолия в далечината, после отново заговори: — Знаеш ли, аз съм сравнително млад, но съм изучавал историята на империята — както на Източната, така и на Западната, и знам какво е нужно, за да бъде един император истински владетел. Ние, гърците, имаме една дума — харизма. Знаеш ли я? Нещо като вашето виртус, но не съвсем. Става дума за качество, присъщо на човека. Но харизмата може да бъде различна. Един управлява добре благодарение на личните си достойнства, събуждайки благоговение, страх или уважение — Юстиниан е добър пример за това, а също Веспасиан и Тит Галий в миналото. Друг управлява с решителност и хитрост, както е при Август и Диоклециан. Трети може да притежава милосърдие и мъдрост като Адриан и Марк Аврелий. Някои са останали в историята с воинската си доблест — такива като Траян и Гай Марций, пък и вашите двама императори, носещи името Максимилиан. Но… — Менандър отново замълча и пое дълбоко дъх, преди да продължи: — Ако човек не притежава нито милосърдие, нито мъдрост, нито хитрост, нито доблест, нито способност да събужда страх и уважение…

— Аз мисля, че Херакъл е способен да събуди страх — вметна Фауст.

— Страх — да. Всеки император го може, поне за известно време. Калигула. Нерон. Домициан. Комод.

— И четиримата са били убити, ако не греша — подметна Фауст.

— Точно така. — Носилките пристигнаха и Менандър се обърна към него с ясна, почти блуждаеща усмивка. — Не е ли странно, Фаусте, че двамата царствени братя са толкова различни и надареният с харизма не желае да служи на империята, заставайки на кормилото й, а другият, комуто е отреден тронът, е напълно лишен от искрата божия? Жалко за тях, за тебе, жалко за света. Това е една от малките шегички, които боговете често си правят с нас, а, приятелю? Но онова, което забавлява боговете, за нас невинаги е толкова забавно.

На другия ден нямаше посещение на Катакомбите. Менандър прати вест, че ще остане в резиденцията си през целия ден, за да подготви посланието си за Константинопол. Цезар Максимилиан също му съобщи, че този ден няма да има нужда от неговата компания. Фауст прекара дълги часове над купищата документи, които канцеларията непрекъснато бълваше, отиде на редовната среща с другите служители, кисна няколко часа в обществената баня и вечеря с малката нумидийка с блестящите очи. Тя час и половина седя срещу него в нямо съзерцание, без да пророни дума и почти без да докосне храната — апетитът й беше като на пиле, — после покорно го последва в леглото. След като момичето си тръгна, Фауст полежа известно време, зачетен в кървавия „Тиест“ на Сенека, докато стигна до един пасаж, който би предпочел да не вижда тази вечер: „Живея в ужасен страх, че цялата вселена може да се пръсне на парчета във всеобща гибел и безформеният хаос да се върне и да покори богове и хора, че земята и морето ще бъдат погълнати от планетите, блуждаещи в небето.“ Той остана загледан в тези редове, докато буквите се размазаха пред очите му, и тогава пред погледа му изникнаха следващите: „От всички поколения тъкмо ние сме избрани да посрещнем тази горчива съдба, да бъдем смазани от падащите късове на натрошеното небе.“ Много привлекателно четиво за приспиване! Фауст захвърли свитъка и затвори очи.

Ето така, мислеше си, измина още един ден от живота на Фауст Константин Цезар. Варварите се тълпят пред портите ни, императорът всеки момент ще умре, наследникът е хванал гората, за да мушка с копие нещастните диви зверове, а старият Фауст се рови из разни глупави официални книжа, кисне половин ден в мраморния басейн с топла вода, играе си в леглото с мургава кукла и накрая, когато се опитва да се приспи с четене, се натъква на зли предзнаменования.

Следващият ден започна с идването на един от робите на Менандър, който носеше бележка, че посланикът ще се радва, ако късно следобед отново го придружи в Подземията. Менандър подчертаваше, че особено силно се интересува от храма на Приап и купела на баптаите, а ако остане време, и от пещерите на светите халдейски проститутки. Изглежда пратеникът беше в настроение за плътски наслади.

Фауст бързо надраска бележка до Максимилиан, за да му съобщи за плановете за деня и да го помоли още веднъж да извика Бар-Хип като техен водач. „Съобщи ми до шест часа къде искаш да се срещнем“ — завършваше писмото. Ала утрото премина, без да получи и думица от принца. Второто послание също остана без отговор. Вече наближаваше времето, когато Фауст трябваше да тръгне към двореца на Северите, за да вземе пратеника. По всичко личеше, че този ден той ще бъде единственият придружител на Менандър. Тази мисъл не го въодушеви особено — още от сутринта беше мрачен и потиснат. Имаше нужда от неизчерпаемата жизненост на Максимилиан, за да се справи със задачата.

— Носете ме при Цезар — нареди той на носачите.

Максимилиан, некъпан, небръснат, с кървясали очи и в стара платнена роба с огромни дупки, се слиса, когато го видя.

— Какво става, Фаусте? Защо си дошъл, без да ме предупредиш?

— Сутринта ти пратих две писма, Цезаре. Трябва пак да водим гърка в Подземията.

Принцът вдигна рамене. Явно не беше видял бележките.

— Станах само преди час. Спал съм не повече от три часа. Изкарах тежка нощ. Баща ми умира.

— Да, знам. Всички ние от известно време се боим от това и скърбим — лицемерно изрече Фауст. — Може би за императора ще бъде избавление след всичките мъки…

— Не ти казвам, че е болен, Фаусте, а че може би това са последните му часове. Цяла нощ бях при него в двореца.

Фауст примигна от изненада.

— Баща ти е в Рим?

— Разбира се, че е в Рим! Къде другаде да е?

— Чувах истории, че бил на Капреи, в Сицилия, даже в Африка…

— Врели-некипели! От месеци е тук, откакто беше на баните в Байе. Не знаеше ли? Много малко хора го посещаваха, разбира се, защото беше отслабнал и дори най-кратките разговори го изтощаваха. Но вчера около пладне получил криза. Започнал да повръща черна кръв, имал и силни гърчове. Повикали всички лекари — и всеки смятал тъкмо той да спаси живота му, та ако ще да го убие по време на лечението.

Максимилиан трескаво, с почти маниакална настойчивост се зае да изрежда церовете, с които бяха лекували баща му през последното денонощие — компреси с лъвска мас, настойка от кучешко мляко, жаби, варени в оцет, сушени цикади, разтворени в спирт, смокини, пълнени с миши дроб, драконов език, варен в зехтин, очи от речен рак и какви ли не още скъпи и редки лекарства, цялата позната фармакопея, достатъчна да вкара в гроба и здрав човек. Но това не беше всичко. Бяха му пускали кръв. Бяха го къпали във вана с мед, поръсен със златен прашец. Бяха го мазали с топла кал от склоновете на Везувий.

— И като капак най-голямата нелепица, точно преди съмване — продължи Максимилиан — гола девица, която го докосва с ръка и призовава три пъти Аполон да спре напредването на болестта. Направо не е за вярване, че са успели за толкова кратко време да намерят девица. Е, в краен случай щяха да измислят някоя със задна дата!

Принцът се усмихна с безумна блуждаеща усмивка. Фауст разбираше, че това е само театър, демонстрация на хладен цинизъм, какъвто според Максимилиан се очаква от него, но зачервените му подпухнали очи издаваха болката на млад човек, потресен от страданията на любимия си баща.

— Дали ще умре днес, как мислиш? — попита Фауст.

— Вероятно не. Лекарите казват, че дори и сега силата му е изумителна. Ще изкара поне още един ден, даже два или три, но не повече.

— Брат ти при него ли е?

— Брат ми? — изуми се Максимилиан. — Нали ти ми каза, че бил на лов?

— Върна се миналата вечер и даде аудиенция на гърка в залата на Марк Анастасий. И аз бях там.

— Не! — изумено промърмори Максимилиан. — Не може да бъде! Копеле!

— Цялата среща продължи не повече от петнайсет минути, после той заяви, че сутринта отново заминава, но след като е разбрал, че баща ви е толкова зле… — Изведнъж Фауст схвана и остана като втрещен: — Какво искаш да кажеш — че вчера изобщо не си го виждал? Че не е отишъл цял ден да види баща си?

За миг и двамата онемяха.

Най-сетне Максимилиан проговори:

— Смъртта го плаши. Видът й, миризмата й, мисълта за нея. Не може да търпи присъствието на болен. Откакто императорът се разболя, той гледа да стои по-далеч от него. Във всеки случай не си е направил труда да му поднесе дори фъшкия. Това е точно в негов стил — да преспи под един покрив със стареца, без дори да се поинтересува за здравето му, камо ли да иде да го види, а после да се вдигне и пак да замине. Сигурно изобщо не е разбрал, че краят е толкова близко. Колкото до мене — едва ли би му минало през ума изобщо да се занимава с мен.

— Трябва пак да го извикаме в Рим — каза Фауст.

— Да, и аз така мисля. В края на краищата след ден-два ще бъде император. — Максимилиан го погледна уморено. — Ще го направиш ли ти, Фаусте? Аз в това време ще се изкъпя и ще се облека. Гъркът ни чака да го вземем, нали така?

— Какво? — Фауст стоеше като поразен от гръм. — Искаш да кажеш, че ще слезеш долу… днес, когато баща ти…?

— Защо не? В момента не мога да направя нищо за стареца. Пък и лекарите най-тържествено ме увериха, че ще изкара деня.

Гласът на Цезар внезапно беше станал леден. Фауст изпита желание да се скрие от смразяващия повей.

— Пък и няма аз да ставам император! — все така студено заяви Максимилиан. — Брат ми е този, който трябва да стои тук и да чака да поеме юздите. Прати на Херакъл съобщение да се връща възможно най-бързо, а ние ще идем с гърка да се позабавляваме. Скоро може да не ни се удаде такава възможност.

Нямаше как да открият евреина толкова бързо, затова се наложи този ден да минат без неговата неоценима помощ. Това не се понрави особено на Фауст, защото да се навърташ около храма на Приап беше малко рискована работа и той би предпочел силният, безстрашен Бар-Хип да е наблизо, ако се забъркат в някаква неприятност. Максимилиан обаче не изглеждаше притеснен. Принцът имаше необичайно оживен вид дори за него. Гневът, предизвикан от поведението на брат му, и напрежението, свързано с болестта на баща му, очевидно бяха изопнали нервите му до крайност и той приличаше на човек, който всеки миг ще избухне.

Ала все пак държанието му беше достатъчно хладнокръвно, когато ги поведе по криволичещата алея към Подземията откъм Константиновите бани и се насочи към пещерата, където се провеждаха ритуалите на култа към Приап. Тунелът беше с нисък таван и мокри от влага стени, белязани от сиво-зеленикави гъбести налепи. Колкото повече приближаваха към целта, толкова по-ясно личеше момчешкото нетърпение на Менандър. Фауст се забавляваше, но същевременно изпитваше и мъничко презрение. Нима в Константинопол нямаха вече подобни сенчести култове? Чак такъв блюстител на морала ли беше Юстиниан, след като собствената му жена Теодора беше бивша актриса с възможно най-свободното поведение, което човек може да си представи?

— Оттук — прошепна Максимилиан и посочи отвора — обикновен процеп в стената на пещерата. — Този тунел ще ни изведе над храма, откъдето се вижда много добре. Но искам да пазите пълна тишина. Само едно кихане — и с нас е свършено, защото това е единственият изход и ако открият, че ги шпионираме, ще ни причакат тук със секири.

Пътеката тръгваше стръмно нагоре. За високи мъже като Максимилиан и Фауст беше почти невъзможно да вървят изправени, затова пък Менандър не срещаше никаква трудност. Младият и пъргав Максимилиан се придвижваше с лекота, но за бавния и тромав Фауст всяка крачка беше изпитание. Той бързо се изпоти и се запъхтя. По някое време блъсна неволно фенера си в стената и звукът от удара отекна гръмко в тунела. Максимилиан го изгледа сърдито и му изсъска да пази тишина.

Не след дълго се убедиха, че в момента се провежда служба — чуваше се звън на чинели, думкане на барабани, дрезгаво тръбене на рог, пронизително пищене на флейти. Когато стигнаха мястото, откъдето можеха да наблюдават сцената, Максимилиан даде знак да оставят фенерите настрана, та да не хвърлят отблясъци, по които да ги забележат от светилището, и настани Менандър на най-удобната позиция.

Фауст дори не направи опит да гледа. Вече беше виждал всичко това неведнъж — стените, покрити с крещящи изображения на любовни сцени, огромния олтар на бога на похотта и седналата фигура на самия Приап с огромен фалос, щръкнал като каменна колона между бедрата му. Пет-шест голи поклоннички танцуваха пред ужасяващия идол. Телата им бяха намазани с масло и изрисувани, очите им блестяха с безумен блясък, ноздрите им се издуваха, а зъбите им бяха оголени в гримаса. Голите им гърди се люшкаха и подскачаха, докато танцьорките се въртяха в дивия си танц.

Думите на заклинанието долитаха дрезгави и накъсани в монотонен ритъм:

— Ела при мен, велики господарю Приапе, и ми дай почести, богатство, изящество, красота и наслада! Имената ти в небесата са ЛАМПТЕН — УОТ УАСТЕН — УТИ АМЕНОТ — ЕНТОМУХ. Знам всеки твой облик — на изток си ибис, на запад си вълк, на север си змия, а на юг — орел. Ела при мен, господарю Приапе… Ела при мен, господарю Приапе…

Танцувайки, жените една по една се приближаваха до голямата статуя, целуваха главичката на фалоса, галеха го похотливо.

— Умолявам те, Приапе! Дай ми почести, изящество, красота! Дай ми наслада. Защото ти си аз, а аз съм ти. Твоето име е мое, а моето — твое.

В това време барабаните думкаха демонично. Фауст знаеше какво означава това — една от поклонничките възсядаше статуята на бога. Менандър така се беше зазяпал, че не усещаше как се е надвесил напред. На този етап на церемонията рискът някой от разгорещените участници да погледне нагоре и да го види беше много малък, но имаше опасност той да се стовари долу насред поклонничките. Това вече се беше случвало. За мъжете, дръзнали да шпионират, наказанието беше смърт. Фауст посегна да задържи Менандър, но Максимилиан го изпревари и вече го дърпаше назад.

Въпреки забраната до церемонията в светилището все пак се допускаха мъже. Фауст знаеше, че пет-шест яки роби чакат в сянката до стената зад статуята на бога. Не след дълго жриците на Приап щяха да дадат сигнал и оргията да започне.

Наложи им се едва ли не насила да отмъкнат Менандър настрана. Той се беше залепил за ръба на пролуката и наблюдаваше с жадното любопитство на момче, нетърпеливо да открие тайните на женската природа, и дори когато всичко стигна толкова далеч, че дори и най-ненаситното мъжко любопитство би трябвало да е задоволено, Менандър искаше да гледа още и още. Фауст беше изумен от тази странна жажда. Той вече не си спомняше времето, когато случващото се долу беше ново и непознато за него, и не разбираше горещия интерес на гърка към оргиастичното съвокупление. Сигурно в Юстиниановия двор държаха особено много на приличието и умереността на нравите, но слуховете говореха друго.

Най-сетне измъкнаха пратеника оттам и се упътиха към следващата забележителност в списъка — купела на баптаите.

— Аз ще ви чакам тук — каза Фауст, когато стигнаха до водещата надолу спираловидна стълба, чието подножие се губеше в непрогледен мрак. — Прекалено дебел и тромав съм вече за толкова слизане и изкачване.

Той знаеше, че мястото е прелестно — изсечени в скалата зали с гладки стени, украсени с блестящи пъстри мозайки, които щедрата позлата още повече оживяваше, изображения на ловуващата Диана, на гугутки и купидони, плаващи сред лебеди, на пищни нимфи и разюздани сатири. Ала въздухът беше влажен и тежък, а безкрайната спирала на губещите се в бездната хлъзгави стъпала беше прекалено уморителна за натежалите му ходила, пък и мисълта, че после трябва да се изкачва, го ужасяваше.

Ето защо той остана да чака. Някъде от мрака до него долетя закачлив сребрист смях. Божеството, на което се кланяха тук, беше тракийката Бендида, дългокос женски демон, чиито последователи бяха особено безсрамни. Човек можеше по всяко време на денонощието да стане свидетел на тяхно богослужение — ритуал, включващ както обичайните оргии, така и един вид кръщение в леденостудения басейн, където според тях се спотайваше Бендида, за да даде опрощение на току-що извършените грехове и да насърчи следващите. Този култ не беше затворен. Всички тук бяха добре дошли. Ала тайните на култа на Бендида отдавна вече не бяха никакви тайни за Фауст. Беше получавал кръщение в тези ледени води толкова пъти, че му стигаше за два живота и вече не събуждаше вълнение у него, пък и богослужението, което нумидийската му приятелка Оалатея извършваше всяка нощ в леглото му, напълно стигаше да задоволи отслабващия му апетит.

Измина много време, докато Менандър и Максимилиан се върнат от бездната. Когато се появиха, двамата почти не говореха, но пламналото, тържествуващо лице на дребния грък говореше по-ясно от всякакви думи, че е получил всички наслади, заради които беше отишъл в светилището на баптаите.

Сега беше време да посетят халдейските проститутки. Можеха да ги открият чак в другия край на подземния град сред лабиринта от тунели под Циркус Максимус. Изглежда Менандър беше слушал доста за тези жени, но сведенията му едва ли бяха верни.

— Не бива да ги наричаш блудници — обясни Фауст. — Те са проститутки — свещени проститутки.

— Не намирам особена разлика — подсмихна се ехидно гъркът.

— Той иска да каже — обясни Максимилиан, — че всички са жени с добро положение в обществото, които служат на култ, дошъл до нас от древен Вавилон. Някои от тях са от вавилонски произход, но повечето не са. Във всеки случай от всяка жена, почитаща този култ, се иска веднъж в живота си — как беше, Фаусте, между шестнайсет и трийсет, нали? — да иде в светилището на своята богиня и да чака там някой непознат да я хареса за нощта. Той хвърля в скута й дребна сребърна монета и тя трябва да стане и да тръгне с него независимо колко е грозен и отблъскващ. С това изпълнява дълга си към богинята и после се връща към безупречната чистота на нравите.

— Доколкото знам, някои го правят повече от веднъж — вметна Фауст. — Предполагам, че от голямо религиозно усърдие. Ако, разбира се, не е заради тръпката да опознаят някой чужд мъж.

— Трябва да видя това! — заяви Менандър, който отново гореше от момчешки ентусиазъм. — Добродетелни жени, казвате, съпруги и дъщери на заможни хора? И са длъжни да се отдадат на първия срещнат? И не могат да откажат при никакви обстоятелства? Юстиниан не би повярвал.

— Това е източен култ — обясни Фауст. — От Вавилонска Халдея. Колко странно, че не го познавате във вашата столица!

Това не му звучеше правдоподобно. Беше чувал, че в Константинопол се ширят какви ли не ориенталски култове, както и в самия Рим. Вече започваше да се чуди дали няма някакъв политически интерес в очевидното желание на посланика да представи Източната империя като опора на истинската набожност и добродетелност. Може би това имаше някаква връзка с условията на договора, който предстоеше да сключат, ала засега замисълът оставаше тайна.

Този ден не успяха да видят светите халдейски проститутки. Едва бяха преполовили пътя дотам, когато до слуха им достигна приглушен шум от множество гласове, идещ откъм Виа Субтеранеа пред тях. Щом се приближиха достатъчно, доловиха и отделни думи. Виковете бяха неясни и объркани, но като че прозираше един общ смисъл:

— Императорът е мъртъв! Императорът е мъртъв!

— Възможно ли е? — сепна се Фауст. — Дали съм чул правилно?

Но ето че думите отново прозвучаха, този път гръмки и недопускащи съмнение:

— ИМПЕРАТОРЪТ Е МЪРТЪВ! ИМПЕРАТОРЪТ Е МЪРТЪВ!

— Толкова скоро! — промълви Максимилиан с глас, който сякаш принадлежеше на мъртвец. — Нали нямаше да е днес!

Фауст го погледна внимателно. Лицето му беше бяло като платно, сякаш беше прекарал целия си живот в тези подземия, а очите му блестяха със студения зловещ блясък на шлифовани сапфири. Трудно беше да издържиш погледа на тези страшни очи.

Един мъж в жълтите одежди на някакъв азиатски култ тичаше право към тях, изгубил ума и дума от страх и объркване. Той понечи да изтласка Максимилиан до стената на тесния тунел, за да си проправи път, но Цезар го сграбчи и го стисна така, че човекът не можеше да помръдне, приближи лице до неговото и му нареди да му съобщи новината.

— Негово величество… — изхърка мъжът с фъфлещ сирийски акцент, облещил очи от ужас. — Мъртъв е. Пред двореца вече са запалили кладата. Преторианците са на улицата и се опитват да въдворят ред.

Максимилиан изломоти някакво проклятие и отблъсна сириеца с такава сила, че онзи се удари в стената.

— Трябва да отида в двореца — заяви той, обърна се и бързо закрачи нанякъде, без да каже дума повече, а двамата му слисани спътници го проследиха с поглед, докато се изгуби по пътя към Виа Субтеранеа.

Менандър беше съкрушен от новината.

— На нас мястото ни също не е тук — каза той.

— Така е — кимна Фауст.

— Редно ли е и ние да идем в двореца?

— Опасно е. Всичко може да се случи, когато императорът умира, а предполагаемия наследник го няма никакъв.

Фауст промуши ръка под неговата. Менандър се стресна, но тутакси проумя, че го прави, за да не ги раздели тълпата в нарастващия хаос на подземния град. Хванати под ръка, те се отправиха към най-близкия изход.

Новината вече се беше разнесла и по улиците като обезумели тичаха тълпи от хора. Фауст се опитваше да бърза, макар сърцето му да думкаше лудо от усилието, и буквално влачеше Менандър след себе си, проправяйки си безцеремонно път през множеството.

— Императорът е мъртъв! — викаха от всички страни. — Императорът е мъртъв!

Когато най-сетне се озоваха на дневна светлина, ясно пролича потресът, изписан върху лицата на околните.

Самият Фауст беше малко стреснат, макар че смъртта на император Максимилиан не му идваше като гръм от ясно небе. Но старецът беше седял на трона повече от четиридесет години — едно от най-дългите царувания в римската история, по-дълго дори и от Август. Може би отстъпваше единствено на дядо си, първия Максимилиан. Тези етруски императори бяха дълголетници. Фауст беше още върлинесто хлапе, когато тронът за последен път смени стопанина си, но тогава наследяването стана, както си му беше редът — великолепният млад принц, на когото предстоеше да стане Максимилиан II, седеше до леглото на баща си в последните му мигове и веднага след това се упъти към храма на Юпитер Капитолийски, за да получи от Сената клетва за вярност, както и всички полагащи се атрибути и титли.

Сега положението беше съвсем друго. Нямаше блестящ млад наследник, който да заеме трона, само жалкият Херакъл, изхитрил се някак да отсъства от столицата дори в деня на смъртта на родителя си. Понякога се случваха големи изненади, когато тронът се освободеше, а предполагаемият наследник не беше на линия, за да го заеме. Тъкмо така след убийството на Калигула беше дошъл на власт сакатият пелтек Клавдий. Така беше започнал възходът на Тит Галий след убийството на Каракала. И точно по този начин се беше възкачил на престола първият от етруските императори след смъртта на Теодосий, който бе надживял собствения си син Хонорий и беше умрял през 1168 година. Кой би могъл да каже накъде ще се наклонят везните в Рим още преди да е свършил този ден?

Сега дълг на Фауст беше да върне пратеника на Юстиниан жив и невредим в двореца на Северите, после да иде в Канцеларията и да чака развоя на събитията. Ала Менандър като че не осъзнаваше колко несигурно е положението. Той беше опиянен от шума и хаоса по улиците и с любопитството на турист искаше да тръгне към Форума, за да наблюдава събитията със собствените си очи. Наложи се Фауст малко да наруши дипломатическия етикет, за да го накара да се откаже от безумната си идея и да се прибере на сигурно място в резиденцията си. Менандър неохотно се съгласи, и то чак когато видя фалангата на преторианците — само на метри от тях щедро раздаваха удари наляво и надясно по всеки, който нарушаваше или изглеждаше, че нарушава реда.

Фауст беше последният служител, пристигнал в Канцеларията — тя се намираше точно срещу царския дворец. Канцлерът Лициний Обсеквенс го посрещна кисело.

— Къде беше досега, Фаусте?

— С посланика Менандър обикаляхме Катакомбите — също така кисело отвърна Фауст.

Пет пари не даваше за Лициний Обсеквенс, богат неаполитанец, проправил си път с подкупи до високата длъжност, пък и силно се съмняваше, че при новия император някой от двамата ще остане на поста си.

— Посланикът имаше голямо желание да посети светилището на Приап и други подобни места — злобничко добави той. — И се наложи да го заведем. Откъде можех да знам, че императорът се кани да мре точно днес?

— Да го заведете, казваш… С кого?

— С Цезар Максимилиан.

Лициний присви жълтеникавите си очи.

— Естествено! С твоя добър приятел Цезар. А мога ли да попитам къде е Цезар сега?

— Остави ни в мига, в който вестта за смъртта на императора стигна до Подземията. Нямам сведения къде може да се намира в момента. Предполагам, че е в императорския дворец. А Цезар Херакъл, който сега е наш император? Чул ли е някой нещо за него?

— Той е на северната граница.

— Нищо подобно. Той е в ловната си резиденция на езерото Неморензис. Изобщо не е ходил на север.

Лициний беше изумен.

— Сигурен ли си в това, което говориш, Фаусте?

— Абсолютно. Само преди два дни му писах и той пристигна още същата вечер, за да се срещне с пратеника Менандър. И аз бях там. — Тези думи предизвикаха нова гримаса на изумление и недоверие върху месестото лице на Лициний. Фауст вече се забавляваше от сърце. — А на другата сутрин отново замина за ловните си владения. Тази сутрин, след като научих за тежкото състояние на императора, още веднъж му писах с настояване да се върне в Рим. Това е всичко, което мога да ти кажа.

— Знаел си, че Цезар не е на границата, а на лов, и не си ми докладвал?

— Бях изцяло погълнат от задачата да се грижа за гръцкия посланик, твоя милост — високомерно изрече Фауст. — Която никак не е лека. Нито за миг не съм допускал, че не си осведомен за местопребиваването на Цезар Херакъл. Сигурно защото ми се струва съвсем естествено веднага след пристигането си да се срещне с канцлера и да се поинтересува от здравето на баща си, но изглежда подобно нещо не му е хрумнало и…

Той замълча насред думата, защото в този миг в стаята си проправи път Азелий Прокул, префектът на Преторианската гвардия. Това поначало се случваше рядко, но да бъде тук в деня на смъртта на императора му се стори направо немислимо. Лициний Обсеквенс, който и без това имаше вид на човек, притиснат в ъгъла, чак зяпна от изумление.

— Азелий? Какво…

— Писмо — дрезгаво проговори префектът. — От езерото Неморензис.

Той даде знак с вдигнат палец и един куриер в зелена униформа си проправи път през множеството. Човекът имаше съвсем измъчен вид, сякаш беше тичал без спиране от езерото до Рим. Той измъкна свитъка от джоба на туниката си и го подаде с трепереща ръка на Лициний Обсеквенс, който го грабна, отвори го и го прочете, после още веднъж. Когато най-сетне вдигна поглед към Фауст, на лицето му беше изписано безкрайно смайване.

— Какво пише? — попита Фауст.

Лициний като че беше изгубил дар слово.

— Цезар — най-сетне изрече той. — Тоест, негово величество императорът. Ранен е тази сутрин по време на лов и ще остане в резиденцията си. Повикани са императорските хирурзи.

— Ранен? Сериозно ли?

Лициний го изгледа безизразно.

— Пише само, че е ранен. Това е всичко. Цезар е бил ранен по време на лов. Императорът… Нали сега той е император? — Канцлерът имаше съвсем зашеметен вид, сякаш беше получил удар. — Знаеш ли нещо повече, човече? — обърна се той към вестоносеца. — Зле ли е ранен? Ти видя ли го? Кой отговаря сега за резиденцията?

Ала човекът не знаеше нищо. Писмото му било връчено от член на охраната, който му наредил незабавно да го отнесе в столицата, и това беше всичко.

Четири часа по-късно, докато обядваше с Менандър в двореца на Северите, Фауст обясни:

— От езерото цял следобед пристига писмо след писмо. Най-напред, че е ранен. После, че е ранен сериозно. След това и описание на раната — бил пронизан с копие от един от собствените си хора в бъркотията, докато се опитвали да убият обкръжен глиган. Нечий кон се изправил на задните си крака, когато не трябва. Следващото писмо гласеше, че лекарите дават надежда, а половин час по-късно — че Цезар умира. И накрая — че Цезар Херакъл е мъртъв.

— Не е ли редно да кажеш император Херакъл? — попита Менандър.

— Още не е сигурно кой е умрял пръв — дали император Максимилиан в Рим или Цезар Херакъл на Неморензис. Предполагам, че по-късно това ще се изясни. Но каква е разликата, освен ако не си историк? Мъртвият си е мъртъв. Дали е умрял като Херакъл Цезар или като Херакъл Август, той не става по-малко мъртъв, а брат му е следващият ни император. Можеш ли да повярваш? Че Максимилиан ще бъде император? Сега се плиска с тебе в купела на баптаите и участва в оргии, а в следващия момент вече седи на трона! Максимилиан! Това е последното, което си е представял — че ще стане император.

— Онзи гадател му го каза — напомни Менандър.

Фауст усети как го пронизва суеверна тръпка.

— Да! Кълна се в Изида, така е! А Максимилиан се разгневи, сякаш човекът го е проклел. Пък може и да е. — Той напълни чашата си с трепереща ръка. — Император! Максимилиан!

— Видя ли го вече?

— Още не. Не е прилично да хукна веднага при него.

— Нали си най-близкият му приятел?

— Да, да, така е. И без съмнение мога да извлека доста полза от това. — Тук Фауст си позволи да се подсмихне доволно. — Ако Херакъл беше станал император, аз щях да съм свършен, това е почти сигурно. Щяха да ме пенсионират и да ме пратят някъде в глухата провинция. Но ако Максимилиан е на власт, всичко се променя. Той ще има нужда от мен, разбираш ли? — Тази мисъл му хрумна едва сега, но колкото повече мислеше, толкова повече му харесваше. — Той никога не е бил в досег с дворцовите велможи, всъщност изобщо не ги познава, не знае на кого да вярва и от кого да се отърве. Аз съм единственият, който може да му даде добър съвет. Мога дори да стана канцлер, Менандре, даваш ли си сметка? Но тъкмо затова още не съм хукнал презглава при него. Пък и той е зает с жреците, изпълнява полагащите се за всеки нов император ритуали, а после сенаторите един по един му се заклеват във вярност и така нататък. Няма ли да е твърде явно да ида толкова бързо — неговият разпуснат и безсрамен сътрапезник, старият Фауст, чиято поява още първата вечер би била прекалено ясен сигнал, че е дошъл да си получи наградата за годините приятелство. Не, Менандре, никога не бих направил нещо толкова глупаво. Максимилиан няма да ме забрави. Предполагам, че утре ще е първото му салутацио — тогава ще мога да се появя и да…

— Първото какво? Тази дума не ми е позната.

— Салутацио ли? Би трябвало да я знаеш. На вашия език ще се преведе като „поздравления“. На имперски език обаче е един вид масова аудиенция за населението на Рим — императорът седи на трон във Форума, а хората минават да му поднесат поздравленията си. Тогава ще бъде най-подходящият момент да се появя пред него заедно с всички останали. За да ми се усмихне, да ми смигне и да каже: „Ела при мен, след като свършат всички тези глупости, Фаусте, защото имаме да обсъдим важни неща.“

— В Константинопол нямаме такъв обичай, салутацио — каза Менандър.

— Чисто римски обичай.

— Ние също сме римляни, както знаеш.

— Така е, но сте погърчени — а в твоя случай имаме романизиран грък. Вашите нрави са белязани от историята ви — старите ориенталски деспоти, фараоните, персийските царе, Александър Велики. А ние сме римляни от Рим. Някога сме имали република, която всяка година избирала управниците си, знаеш ли го? Двама достойни мъже, избирани от Сената, които си делели властта, а след изтичането на годината слизали от сцената, за да дойдат на тяхно място нови двама. Живели сме така стотици години, управлявани от консули, докато възникнали непреодолими проблеми и Август Цезар трябвало да промени системата. Ала ние все още сме запазили нещичко от тази някогашна достойна за уважение република. И това салутацио е оттогава.

— Разбирам.

Менандър никак не беше впечатлен и след като известно време седя мълчаливо над чашата си, най-сетне наруши мълчанието:

— Мислиш ли, че принц Максимилиан може да е организирал убийството на брат си?

— Какво?

— Не е толкова трудно да се инсценира нещастен случай по време на лов. Историята познава не един пример. Дори и аз още от самото начало забелязах какво презрение изпитва Максимилиан към брат си. И става така, че старият император е на смъртен одър, а на трона ще седне непопулярният и за нищо негоден Херакъл. Ето защо твоят приятел Цезар, дали от загриженост за доброто на империята или просто от любов към властта, решава да премахне Херакъл тъкмо тогава, когато старият император изживява последните си часове. После убиецът също намира смъртта си, за да не проговори, в случай че се проведе разследване и го подложат на мъчения. И ето Херакъл е отстранен, а на престола сяда Максимилиан III Август. Не е невъзможно. Не знаеш ли случайно какво е станало с човека, пробол с копието си принц Херакъл?

— Самоубил се час след нещастието от чувство за вина. Мислиш ли, че Максимилиан го е подкупил да стори и това?

Менандър се усмихна замислено, но не каза нищо. Фауст си даде сметка, че за него това е просто игра на ума.

— Доброто на империята — каза той — е нещо, върху което Максимилиан никога не се е замислял особено. Ако си слушал внимателно какво говори, щеше и сам да стигнеш до този извод. Колкото до любовта към властта, мисля, че у него няма и намек за подобно нещо. Видя го как се разяри, когато онзи идиот, гадателят, му каза, че ще бъде герой на империята. „Подиграваш ми се в лицето!“ — това бяха думите му или нещо в този дух. А после, когато онзи продължи да вещае, че ще стане император… — Фауст се изсмя. — Не, приятелю, няма никакъв заговор. Дори и насън Максимилиан не се е виждал като император. Случилото се с принц Херакъл е просто нещастие. Боговете отново си правят шега с нас. И имам чувството, че нашият нов император трудно ще се примири с тази приумица на съдбата. Нещо повече, бих казал, че тази вечер в Рим едва ли има по-нещастен човек от него.

— Горкият Рим! — продума Менандър.

Да, имаше салутацио още на следващия ден. Фауст не беше сбъркал. Вече се оформяше опашка, когато пристигна във Форума три часа след изгрев, изкъпан, обръснат и издокаран в най-хубавата си тога.

Максимилиан беше там, седнал на трона пред храма на Юпитер Император, великолепен в пурпурната си императорска тога, обточена със злато, и лавровия венец на главата. Беше блестящ, както подобава на един нов император — изправен, спокоен и изящен, почти божествен с непостижимото благородство на лишеното от всякакъв израз лице. Сърцето на Фауст подскочи от гордост при вида му. Какъв великолепен актьор беше Цезар, какъв ненадминат измамник!

Не, вече не биваше да го нарича Цезар дори в мислите си. Чудо на чудесата, сега той беше Август, Максимилиан III Римски!

Преторианците грижливо следяха за реда на опашката. Изглежда сенаторите вече бяха минали, защото Фауст не видя нито един. Така беше редно — те първи да поздравят новия император. Той с удоволствие забеляза, че е дошъл тъкмо навреме, за да се нареди заедно с чиновниците на покойния император. Някъде напред зърна канцлера Лициний, министъра на хазната, главния управител на императорската спалня, личния ковчежник на императора, началника на конницата и кого ли не още, като се стигне до по-дребните риби като началника на строителните работи, завеждащия гръцката кореспонденция, секретаря на Съвета, началника на отдела по прошенията. Фауст кимна и размени усмивки с няколко души, но не заговори с никого. Знаеше, че сега се отличава сред останалите не само заради ръста и внушителното си тегло, но и защото всички си даваха сметка, че е най-близкият приятел на новоизлюпения император, а това безспорно означаваше издигане в йерархията, което скоро щеше да добие определена форма. Помисли си, че докато си чака реда, златният ореол на властта сигурно вече сияе над главата му.

Опашката се придвижваше много бавно. Един по един чакащите заставаха пред Максимилиан, за да му въздадат полагащите се почести и да го уверят във верноподаническите си чувства. Императорът отговаряше с усмивка, с кратки фрази, с дружелюбни жестове. Фауст беше изумен от спокойната му увереност. Изглежда всичко това му доставяше удоволствие. Може би беше просто изкусна преструвка, но Максимилиан създаваше впечатлението, че не покойният Херакъл, а той самият цял живот е бил готвен за мига, в който ще се издигне до върховете на властта.

Най-сетне Фауст застана пред императора.

— Ваше величество — смирено промълви той, наслаждавайки се на приятния привкус на думите.

Поклони се, коленичи и притвори очи в предвкусване на чудото. Стани, Фауст Флавий Константин Цезар, ти си имперският канцлер на третия Максимилиан — това бяха думите, които очакваше да чуе от императора.

Той се изправи. Императорът не каза нито дума. Слабото му младежко лице беше сериозно и тържествено. Сините му очи гледаха хладно и сурово. Най-леденият поглед, който Фауст беше виждал някога.

— Ваше величество — повтори той малко по-остро и добави ласкаво, с усмивка, както винаги досега: — Каква ирония на съдбата, Максимилиане! Как си играе тя с живота ни! Император! Император! И съм сигурен, че това ще ти достави удоволствие, господарю!

Погледът на Максимилиан беше все така леден, но на устните му трепна нещо като нетърпение, а може би раздразнение.

— Говориш, сякаш ме познаваш — изрече императорът. — Познаваш ли ме? А аз познавам ли те?

И това беше всичко. Той го отпрати с едва доловимо движение на пръстите и Фауст разбра, че вече няма работа тук. Думите на императора отекваха гръмко в главата му, докато излизаше от храма и вървеше по пътеката между Форума и Палатина. Познаваш ли ме? А аз познавам ли те?

Да. Той познаваше Максимилиан и Максимилиан го познаваше. Това беше шега, Цезар се забавляваше за негова сметка при тази първа среща, откакто обстоятелствата се бяха променили. Ала имаше неща, които не се бяха променили и не биха могли. Никога. Двамата с принца толкова пъти бяха посрещали зората заедно и никаква промяна не би накърнила приятелството им, колкото и чудодейно да се беше отразила върху Максимилиан смъртта на брат му.

И все пак…

Все пак…

Да, това беше шега, но жестока шега, както и да го погледнеш. Фауст знаеше, че принцът може да бъде жесток, но не и спрямо него, поне досега. Може би дори и сега. Тези негови думи сигурно бяха просто закачка. Да, безобидна закачка, друго не можеше да бъде. Странното чувство за хумор на Максимилиан се проявяваше дори в деня, в който се възкачваше на престола.

Фауст се довлече някак до дома си.

През следващите три дни не се виждаше почти с никого. Канцеларията, както и всички други учреждения, щеше да остане затворена през цялата следваща седмица заради погребението на стария император Максимилиан и сина му, после предстоеше церемонията по официалното въвеждане в длъжност на новия император. Самият Максимилиан сега беше недосегаем за Фауст, достъп до него имаха само най-висшите длъжностни лица в държавата. По време на официалния траур улиците бяха тихи и пусти. Дори в Подземията липсваше обичайното оживление. Фауст си остана у дома, но бе твърде потиснат, за да повика своята нумидийка. Един ден се затътри до двореца на Северите, за да навести Менандър, но там му казаха, че пратеникът в качеството си на представител на василевс Юстиниан е бил повикан в двореца за разговори и ще остане там, докато всички обсъждания приключат.

На четвъртия ден Менандър се върна. Фауст видя носилката му да прекосява Палатина и тутакси се втурна да го поздрави. Може би гъркът му носеше някаква вест от Максимилиан.

Предположението му се оказа правилно. Менандър му подаде навит пергамент, запечатан с императорския печат.

— Императорът ми даде това за теб.

Фауст нямаше търпение да го отвори веднага, но не беше разумно. Сърцето му се свиваше при мисълта какво би могъл да му каже Максимилиан, затова предпочете да не чете писмото в присъствието на гърка.

— А императорът? — попита той. — Добре ли е?

— Много добре. Все още не го тревожат с държавни дела. Справя се великолепно с новото си положение. Може би грешиш, приятелю, като смяташ, че управлението на държавата не го интересува. На мене ми се струва, че много му харесва да бъде император.

— Той е способен на големи изненади понякога — каза Фауст.

— Мисля, че си прав. Както и да е, моята задача тук е приключена. Благодаря ти за приятната компания, приятелю Фаусте, и за възможността, която ми даде, да се сближа с бившия Цезар Максимилиан. Това беше една наистина щастлива случайност. Дните, които прекарах с Цезар в Подземния свят, до голяма степен улесниха преговорите ни относно военния съюз.

— Значи се договорихте?

— Определено. Негово величество ще се ожени за сестрата на император Юстиниан, Сабатия, вместо непрежалимия си брат. Той ще поднесе в дар на невястата си великолепни накити, едни чудесни опали. Лично ми ги показа. Естествено, ще има и военна подкрепа. Източната империя ще прати най-добрите си легиони в помощ на вашия император, за да разбие варварите по границите ви. — Лицето на Менандър сияеше от удоволствие. — Според мен всичко мина чудесно. Утре си заминавам. Надявам се да ми пратиш малко от онова благородно вино от Галия Транзалпина, с което ме почерпи първия ден. Аз също имам подаръци за теб, приятелю. Дълбоко съм ти благодарен за всичко. И особено за светилището на Приап и купела на баптаите, а, приятелю Фаусте?

Гъркът му смигна закачливо.

Фауст разгърна пергамента в мига, в който се отърва от Менандър.

Ти каза, че дните на величие са отминали за нас, Фаусте. Помниш ли, онзи ден на тържището на магьосниците? Не, Фаусте, грешиш. Още не е свършено с нас. Ние едва сега започваме. Иде нова зора и изгрява ново слънце.

М.

А под този небрежно надраскан инициал стоеше официалният подпис на негово величество император Максимилиан Тиберий Антоний Цезар Август.

Фауст получи щедра пенсия, а когато се срещнеха с Максимилиан, което се случваше от време на време през първите месеци от царуването му, императорът беше доста приветлив и винаги намираше добра дума за него, макар че старото им приятелство си беше отишло безвъзвратно. На втората година от управлението си Максимилиан замина на север, където го чакаха легионите на царствения му шурей Юстиниан, и остана на границата седем години, водейки тежки битки с варварите. Последните години от живота на Фауст.

Северните войни на Максимилиан III приключиха с пълен триумф. Рим вече нямаше да бъде притесняван от нашествениците. Това беше важна повратна точка в историята на империята, която сега можеше да очаква разцвет и благоденствие, каквито не бяха виждани от времето на Траян, Адриан и Антонин Пий четири столетия по-рано. Двама могъщи императори с името Максимилиан бяха оставили своята следа в историята на Рим, но третият с право беше наречен от народа си Максимилиан Велики.

1365 О.Р.: Герой на империята

Ето ме най-сетне тук, Хораций, в далечна Арабия, при гърците, камилите, тъмнокожите сарацински племена и всички останали неприятни създания, които населяват тази зловеща пустиня. Заради греховете си. Непростими грехове. „Махай се в Арабия, отровна гадино!“ — крещеше бясно император Юлиан и ето ме тук. Отровна гадина! Аз! Как може да е толкова несправедлив?

Но искам да знаеш, сърдечни друже, че ще използвам времето на изгнанието да си спечеля отново благоволението на Цезар. Ще направя нещо, докато съм тук, нещо — още не знам какво, което ще му припомни колко съм проницателен и предприемчив и изобщо какъв ценен човек съм. И рано или късно той ще ме повика в Рим, за да заема отново полагащото ми се място в двора. Няма да мине много време и ние с теб пак ще се разхождаме по прекрасните брегове на Тибър. Ако съм сигурен в нещо, то е, че боговете не са ми отредили да доживея дните си в безрадостна пясъчна пустош като тази.

Тъжно и забравено от боговете място е Арабия. И пътуването дотук беше тъжно и лишено от надежда.

Може би знаеш, има няколко Арабии, разположени върху огромна територия, които познаваме под това общо име. На север се простира Арабия Петрея, провинция на империята още от царуването на Август Цезар, вече шестстотин години. После е голямата пустош, наречена Арабия Дезерта — мрачна, сурова, гола земя, населена предимно с войнствени номади. А отвъд нея е разположена Арабия Феликс — гъсто населена страна, напълно оправдаваща името си, с прекрасен климат и благоприятни условия за живот, известна с плодородните си поля и изобилието от хубави стоки, които се стичат към световните пазари: злато и бисер, тамян и смирна, балсами, благовонни масла и парфюми.

Не знаех кое от тези места е избрал Цезар за заточението ми. Казаха ми само, че ще разбера, докато пътувам на изток. С източната част на света ме свързват стари семейни връзки, защото по времето на първия Клавдий далечният ми прадядо Гней Домиций Корбуло бил проконсул на Азия със седалище в Ефес, а после губернатор на Сирия при Нерон. Оттогава много други от фамилията Корбуло са живели в онези отдалечени страни. По едно време ми изглеждаше почти примамлива мисълта аз да възстановя старата традиция, па макар и не по своя воля. Например с радост бих се установил в Арабия Петрея, след като така или иначе съм принуден да замина за Арабия. Тя би била подходящо място за живеене за един така високопоставен римски благородник, изпаднал временно в немилост пред монарха си. Ала надеждите ми естествено бяха насочени към Арабия Феликс, която без съмнение е по-привлекателна.

Пътуването от Рим до Сирия Палестина беше истински кошмар, Хораций! Изтезание. Всеки ден морска болест. Драги приятелю, знаеш, че не съм моряк. После кратък отдих в Цезарея Маритима — това беше единствената приятна част от пътешествието: чудесен космополитен град, виното се лее като река, навсякъде ведри хубави момичета и, признавам си, Хораций, хубави момчета. Останах там колкото можах по-дълго, но накрая все пак ми съобщиха, че керванът, който трябваше да ме отведе на юг, в Арабия, е готов за отпътуване и аз трябва да тръгна с него.

Ако някой тръгне да ти мъти главата с приказки колко романтично е пътуването през пустинята, не му вярвай. За един цивилизован човек това е истинско мъчение, направо агония.

Още три крачки навътре към Ерусалим — и се озоваваш в най-сухото, най-горещото място от отсамната страна на Хадес. А нататък става дори още по-зле. Всяко дихание изгаря гърдите ти като лъх от запалена пещ. Ноздрите ти, ушите ти, устните ти се покриват с носен от вятъра ситен пясък. Слънцето е като нажежена до червено тава в небето. Пътуваш дни наред, без да видиш едно-единствено дърво или храстче, само камъни и червен пясък. В трептящия въздух пред погледа ти танцуват миражи. Нощем, ако си достатъчно късметлия или уморен, та да се унесеш в дрямка, в съня ти нахлуват езера, градини и зелени поляни, но после се събуждаш от дращенето на скорпион в пясъка до самата ти буза. И лежиш така, ридаеш в задушаващата жега и се молиш смъртта да те споходи преди идването на огнената зора.

Някъде насред тази дива пустош пътешественикът напуска пределите на Сирия Палестина и навлиза в Арабия, макар никой да не знае със сигурност къде точно минава границата. След като прекосиш тази невидима черта, първото място, до което стигаш, е хубавото градче Петра Набатейска, непристъпна каменна крепост, издигната точно на пътя на керваните. Градът е богат и ако не се смята изнурителната жега, напълно годен за живеене. Не бих имал нищо против да прекарам изгнанието си и там.

Но не, в Петра ме чакаше писмо със заповедите на негово императорско величество, в което той ми нареждаше да продължа още на юг. Арабия Петрея не беше страната, която ми бе отредил. Наслаждавах се три дни на цивилизован градски живот и после отново бях в пустинята, този път на камила. Ще ти спестя ужаса на това преживяване. Разбрах, че сме се насочили към Левке Коме, набатейско пристанище на Червено море.

Чудесно, рекох си. Левке Коме е главното пристанище, от което заминават пътниците за Арабия Феликс. Сигурно ме пращат в тази плодородна земя на галещ бриз и сладък аромат на разтворени цветове, на подправки и скъпоценни камъни. Представих си как чакам края на заточението си в уютна малка вила край морето, вкусвам сладки смокини и опитвам чудесните напитки на това място. Замислих се дори дали да не се заема с търговия с тамян или канела, колкото да минава времето.

В Левке Коме се представих на имперския легат, мазно самодоволно конте на име Флоренций Виктор, и го попитах кога заминава корабът ми. Той ме изгледа глуповато.

— Корабът ли? Какъв кораб? Пътят ти е по суша, драги ми Леонций Корбуло.

Той ми даде последното писмо с инструкции. В него ме осведомяваха, че ще се установя в град на име Макораба и ще служа там като търговски представител на негово императорско величество със специалната задача да разрешавам всеки търговски конфликт заедно с представителите на Източната империя, които вероятно ще намеря там.

— Макораба? И къде точно се намира това?

— Ами в Арабия Дезерта — любезно обясни Флоренций Виктор.

— Арабия Дезерта? — повторих със свито сърце.

— Точно така. Много важен град, като всички останали в тази част на света. Всеки керван, прекосяващ Арабия, спира там. Може би си чувал сарацинското му име — те го наричат Мека.

Арабия Дезерта, Хораций! Арабия Дезерта! Заради дребното провинение, че съм посегнал на невинността на един нищожен британски виночерпец, безсърдечният и отмъстителен император ме погреба в този жесток ад от палещ зной и плаващи дюни.

В Макораба — би трябвало да кажа Мека — пристигнах само преди три-четири дни, но те вече ми се струват цяла вечност.

Какво има в тази част на Арабия Дезерта? Нищо, освен опърлена от слънцето песъчлива равнина, прорязана тук-там от назъбени голи хълмове. Реки няма, а дъжд почти не пада. Слънцето напича безмилостно. Вятърът е убийствен. Дюните се местят и се гънат като океански вълни при лошо време. Само един ден пясъчна буря може да погребе цели легиони. От дърветата тук растат само хилави тамаринди и акации, които живеят единствено благодарение на нощната роса. Тук-там се срещат извори с блудкава вода, бликащи от недрата на земята, около които расте някаква зеленина, а понякога редки финикови палми или лози, пуснали като по чудо корени на по-влажните места. Но иначе хората, принудени да живеят тук, са за окайване.

Повечето сарацини са чергари — водят стадата си от коне, овце и камили из пустошта в търсене на пасища за добитъка. През цялата година кръстосват равнината от морето до планината, за да се възползват от редките дъждове, които валят по различно време в различните части на страната. От време на време се престрашават да стигнат и по-далеч — до бреговете на Нил, обработваемите земи на Сирия или долината на Ефрат — и връхлитат като напаст реколтата на мирните земеделци, изтръгвайки залъка от устата им.

Суровите условия правят тази страна опасна и несигурна, подвластна на грабежи и страх. Водени от собствения си интерес, сарацините се обединяват в малки племенни шайки, които свирепи и безжалостни старейшини управляват с желязна ръка. Сблъсъците между тези племена нямат край, а чувството за чест у всеки мъж е толкова силно развито, че и най-дребен жест може да бъде изтълкуван като смъртно оскърбление и кръвните вражди се предават от поколение на поколение.

Две селища тук се величаят с името „градове“. Градове, Хораций! Кални дупки, оградени със стени, и нищо повече! В северната част на пустинята е Ятрипа, която сарацините наричат Медина, с население от петнайсетина хиляди души. Тя е доста добре снабдена с вода, има в изобилие финикови палми и хората живеят доста спокойно и удобно — според тукашните представи.

А на юг, на десет дни път с керван през обрасла с трънаци пустош, тук-там прорязана от тъмни канари, се намира градът, познат на географите под името Макораба, а за местните Мека. Тя е по-голяма, с около двайсет и пет хиляди жители, и е невъобразимо грозна, дори Вергилий не би могъл да опише подобна грозота. Представи си „град“ от сиви съборетини, построени от тухли и кал, миля широк и две дълъг, насред камениста равнина, оградена от три страни с голи скалисти планини. Почвата е смесена с кремък, абсолютно негодна за обработване. Водата в единствения кладенец е горчива, а най-близкото пасище е на петдесет мили. Никога не съм виждал по-неподходящо за живеене място.

Лесно можеш да си представиш кой от двата града в Арабия Дезерта е избрал за заточението ми нашият милостив император.

— Какво би накарало здравомислещ човек да основе град на подобно място? — попитах Никомед Пафлагониеца, който беше така любезен да ме покани на вечеря на другия ден след пристигането ми.

Никомед, както подсказва името му, е грък и легат на източния император Маврис Тиберий. Подозирам, че тъкмо той е истинската причина да бъда заточен тук, както ще ти обясня след малко.

— Тук е същински пущинак — продължих. — До морето има четирийсет мили, а от другата страна се простират стотици мили безплодна пустиня. Нищичко не вирее. Климатът е убийствен, а земята е само камък. Не виждам защо някой ще пожелае да живее тук, дори сарацините.

Никомед Пафлагониеца — хубав мъж около петдесетте, с гъста бяла коса и весели сини очи, се усмихна и кимна.

— Ще ти посоча две причини, приятелю. Първата е, че, кажи-речи, цялата търговия в Арабия се извършва с помощта на кервани. Червено море е пълно с коварни течения и рифове и моряците го мразят. Ето защо в Арабия стоките се превозват предимно по суша и всички кервани минават оттук, защото Мека е разположена точно между Дамаск на север и процъфтяващите градове на Арабия Феликс на юг. Освен това оттук минава и единственият проходим път между Изтока и Запада, който прекосява безплодната пустиня между Персийския залив и Червено море. Керваните, минаващи оттук, са претъпкани със скъпи стоки и търговците, собствениците на странноприемници и бирниците в Мека си докарват добри пари като посредници. Трябва да знаеш, драги ми Леонций Корбуло, че в този град има множество богати хора.

Той замълча и напълни чашите с вино — чудесно сладко вино от Родос, каквото не съм очаквал да ми поднесат на това затънтено място, при това бях случаен гостенин.

— Каза, че причините били две — напомних му.

— О, да. Да. — Не беше забравил, просто не бързаше. — Градът освен всичко останало е свещено място. В Мека има светилище, което местните наричат Кааба. Трябва още утре да го посетиш. Пък и да разгледаш града — така времето ти ще мине по-интересно. Търси ниска четвъртита постройка от черен камък в центъра на голям площад. Тя е съвсем невзрачна, но в очите на сарацините е ненадмината светиня. Вътре се пази къс скала, паднал от небето, който те обожествяват. Сарацините от цялата страна се стичат в Кааба на поклонение. Обикалят до безкрай около камъка, кланят му се, целуват го, принасят му в жертва овце и камили, а после се събират в кръчмите и рецитират военна поезия и любовни стихове. Много красива поезия, макар и по свой особен, варварски начин. Поклонниците прииждат с хиляди. Да имаш в града си почитан от всички храм означава пари, Корбуло, много пари.

Очите му блестяха. Как обичат парите тези гърци!

— Освен това — продължи той — старейшините на Мека много мъдро са обявили, че в свещения град всички племенни междуособици и кръвни вражди са строго забранени по време на големите религиозни чествания. Чувал ли си за кръвната вражда при сарацините? Ще чуеш. Във всеки случай няма човек в тази страна, който да не се радва, че има поне един град, където можеш да не се боиш, че ще ти разпорят корема с ятаган, ако срещнеш на улицата не когото трябва. По време на тези примирия се върти оживена търговия между хора от племена, които през останалото време на годината се мразят люто. И жителите на Мека си получават своя пай. От това живее този град. Може да е грозен и скучен, Корбуло, но тук има хора, които могат да ни купят и двамата и още дузини като нас.

— Ясно — кимнах аз. — И съдейки по всичко, Източната империя има свои търговски интереси в тази част на Арабия, иначе защо ще праща тук свой официален представител?

— Да, започнали сме да развиваме някаква търговия със сарацините — съгласи се гъркът, пълнейки чашата ми. — Нищо особено.

На следващия ден — горещ, сух, прашен като всеки друг — реших наистина да ида да видя тяхната Кааба. Не ми беше трудно да я открия — точно в центъра на града, насред огромен празен площад. Самото светилище с нищо не прави впечатление — не по-високо от петнайсет метра и цялото покрито с дебело покривало от черен плат. Ако го поставиш в двора на храма на Юпитер Капитолийски или някое друго голямо светилище в Рим, ще се изгуби напълно.

Изглежда не беше сезонът на поклонниците, защото около храма не се мяркаше жива душа, освен десетината сарацински стражи, които го пазеха. Те бяха въоръжени с такива огромни мечове и гледаха толкова враждебно, че реших да си спестя по-нататъшното разглеждане.

Докато бродех тази сутрин из града, не видях почти нищо, което да говори за благоденствието, описано ми от Никомед Пафлагониеца. Ала през следващите няколко дни малко по малко осъзнах, че сарацините не са хора, които се кичат с богатството си, а предпочитат да го крият зад проста фасада. От време на време ми се удаваше случай да зърна през отворена за миг порта вътрешен двор и да усетя скрития вътре разкош, да мярна отдалеч как някой търговец и жена му, богато облечени и окичени със скъпоценности и златни верижки, се качват в закрита носилка. Мимолетните ми впечатления бяха достатъчни да осъзная, че градът наистина е по-богат, отколкото изглежда. А това обяснява, разбира се, защо нашите братовчеди гърците го намират толкова привлекателен.

Сарацините са красиви хора, стройни и прекрасно сложени, с много тъмна кожа, коси и очи, с фини черти и високи чела. Обличат се в ефирни бели роби, а жените им се забулват — предполагам, за да се предпазят от пясъка и праха. Досега съм срещнал не един млад мъж, който би могъл да ме заинтригува. Те също ме стрелкат с погледи, а това означава ответен интерес, но засега е твърде рано да поемам подобни рискове. Девойките също са хубавици, обаче ги пазят много грижливо.

Положението ми тук е по-добро или поне не толкова отчайващо, колкото се опасявах. Други западняци няма. Сарацините с по-високо положение обикновено разбират гръцки, но аз вече жадувам за добрия стар латински. Тук са ми осигурили оградена със стени вила със скромни размери, но доста прилична, в края на града откъм планините. Ако имах добра баня, не бих могъл да искам нищо повече, но в тази безводна земя не са и чували за подобен разкош. Много жалко. Вилата е собственост на сирийски търговец, който пътешества в чужди земи и през следващите две-три години ще отсъства от града. Наследих от него и петима слуги. Осигурен ми е и гардероб в местен стил.

Можеше да бъде много по-зле, нали?

А като се замислиш, не биха могли просто да ме зарежат да се оправям сам в една чужда земя. Все пак съм служител от имперския двор, макар в момента да съм в немилост. Тук съм по имперски дела. Юлиан не ме прати в Арабия само от проклетия, макар да не може да си намери място от яд, че се добрах до виночерпеца му преди него. Сега разбирам, че сигурно си е търсел извинение да прати тук някого, който неофициално да изпълнява ролята на негов съгледвач, и аз по невнимание му дадох такъв повод.

Разбираш ли? Притесняват го гърците, очевидно решили да разширят влиянието си в тази част на света, открай време сравнително независима от империята. Официално задачата ми е, както вече ти казах, да проуча възможностите за разширяване на римските търговски интереси в Арабия Дезерта — на Западен Рим, искам да кажа. Но освен това имам и тайна задача, толкова тайна, че и аз самият не бях осведомен за нея, и тя е свързана с нарастващото влияние на друг вид римляни в този район.

Казано на обикновен език, в действителност аз съм шпионин, пратен да държи под око гърците.

Да, знам, че империята е една с двама императори и ние на Запад би трябвало да гледаме на гърците като на свои братовчеди и съюзници в управлението на света, а не като на съперници. Понякога наистина е така, признавам. Например по времето на Максимилиан III, когато гърците са ни помогнали да се справим с размириците, създавани по северната ни граница от готи, вандали, хуни и други варвари. Както и след едно поколение, когато Херакъл II праща западните легиони да помогнат на източния император Юстиниан да смаже персите, от дълги години създаващи проблеми на Изток. Това са двата най-големи военни удара, които за дълго отърваха империята от враговете й и проправиха пътя към ерата на вечния мир и сигурност, на каквато се радваме сега.

Ала дългият мир, Хораций, сам по себе си може да породи множество дребни проблеми. По липса на външни врагове, с които да се занимават, двете империи започнаха да се състезават помежду си за надмощие. И всички го разбират, макар никой да не го изрича на глас. Само веднъж — спомняш ли си, когато дойде посланикът на Маврис Тиберий и поднесе ковчеже с перли в дар на Цезар? Аз бях там. „Et dona ferentes“ — прошепна ми Юлиан, когато отвориха ковчежето. Всеки ученик знае фразата: „Бой се от гърците, дори когато принасят дарове.“

Дали Източната империя не се опитва чрез тази средна част на Арабия да сложи ръка върху търговията с подправки и други екзотични стоки, чийто път минава оттук? За нас никак няма да е добре, ако започнем изцяло да зависим от гърците по отношение на канелата, кардамона, тамяна и индигото. Дори и стоманата за мечовете ни идва от Персия по същия този път, а конете, които теглят колесниците ни, са арабски.

Ето защо император Юлиан разигра изблик на гняв и ме нарече отровна гадина пред целия двор уж заради виночерпеца си — за да ме запокити в тази суха като пергамент земя да разбера какво са си наумили гърците, а може би и да установя по-тесни контакти с някои богати сарацини, които да попречат на по-нататъшното разширяване на гръцкото влияние тук. Или поне аз така си мисля, Хораций. Така трябва да мисля и да накарам и Цезар да го повярва. Защото само някоя голяма заслуга към императора и към Рим може да ме измъкне от това затънтено място и да ме върне отново при Цезар и при тебе, друже мой нанагледни, при тебе.

Миналата вечер — вече осми ден съм в Мека — Никомед отново ме покани на вечеря. Беше облечен, както и аз, с бели сарацински одежди и препасан с хубав кинжал в скъпоценна ножница. Погледнах кинжала, изненадан, че домакинът ми носи оръжие. Той тутакси го свали и ми го поднесе — помислил тревогата ми за възхищение и по стар сарацински обичай решил да зарадва госта си с предмета, предизвикал възхищението му.

Този път вечеряхме не в постланата с плочки стая, където ме посрещна предния път, а в прохладния вътрешен двор до плискащия фонтан. В тази суха страна да имаш фонтан в двора си е рядък разкош. Слугите ни поднесоха цял букет от хубави вина, захаросани плодове и изстуден шербет. Виждах, че Никомед е възприел начина на живот на богатите търговци в града, и на мен това ми харесваше.

Не беше минало много време и аз пристъпих направо към главния въпрос — какво цели гръцкият император, изпращайки в Мека свой официален представител? Мисля, че за един шпионин понякога е най-добре да не търси заобиколни пътища, а да си придаде вид на простосърдечен наивник, който си казва направо какво му е на сърцето.

Когато стигнахме до печеното овнешко и фурмите в топло мляко, попитах:

— Да не би източният император да е решил да присъедини Арабия към империята?

Никомед се засмя.

— Не сме чак толкова глупави да разчитаме на подобно нещо. Досега никой не е успял да завоюва тази земя. Египтяните са опитвали, персите на Кир също, Александър Велики… Август праща тук десетхилядна войска, която шест месеца си пробива път навътре, после шейсет ужасни дни се изтегля обратно. Мисля, че и Траян е правил опит. Работата е там, Корбуло, че сарацините са свободни мъже, носят го вътре в себе си, а това е свобода, която ние с теб не можем да разберем. Те не могат да бъдат покорени, защото не могат да бъдат управлявани. Да се опитваш да ги покориш е като да покоряваш лъвове и тигри. Можеш да набиеш лъва с камшик, дори да го убиеш, но не и да му наложиш волята си, дори да го държиш в клетка двайсет години. Тукашните хора са от породата на лъвовете. Управлението, както го разбираме ние, тук е непознато понятие.

— Но те имат племенна организация, нали така? Това е един вид управление.

Той вдигна рамене.

— То се гради единствено на семейните връзки. От него не можеш да направиш държава. Роднините се защитават, а на останалите се гледа като на потенциални врагове. Тук няма царе, разбираш ли? Никога не е имало. Само племенни старейшини — те ги наричат емири. Земя без царе никога няма да се покори на един император. Можем да напълним целия полуостров с войска, да докараме петдесет легиона, а сарацините просто ще се стопят в пустинята и ще ни избиват един по един оттам с копия и стрели. Невидим враг, нанасящ удари от терен, на който не сме приспособени да оцелеем. Те са непревземаеми, Корбуло. Непобедими.

В гласа му имаше страст и неподправена искреност. Гърците са много добри в неподправената искреност.

— Значи — казах, — най-многото, към което се стремите, е някакво търговско споразумение, така ли? Един вид неофициално византийско присъствие, а не присъединяване на района към империята?

— Горе-долу — кимна той. — Това притеснява ли вашия император?

— Бих казал, че го кара да бъде нащрек. Ние не бихме искали да изгубим достъп до стоките, които получаваме от тази част на света. Както и от Индия и други страни, превозващи стоките си на запад през Арабия.

— Но как би могло да се случи подобно нещо, драги ми Корбуло? Нали сме една империя? Юлиан III управлява от Рим, а Маврис Тиберий — от Константинопол, но и двамата имат за цел добруването на всички римски граждани. Така е, откакто преди три века великият Константин раздели империята на две.

Да, естествено. Това е официалната версия. Само че аз не съм вчерашен, Никомед Пафлагониеца — също. Както и да е, бях стигнал позволената граница и сега можех единствено да сменя темата.

Открих обаче, че не е чак толкова лесно да прекратя започнатия разговор. След като изразих на глас опасенията си, трябваше да изслушам и възраженията. Никомед още не беше свършил. Не ми оставаше нищо, освен да чакам покорно като муха да ме оплете в паяжината на красноречието си. Проклетите гърци много ловко си играят с думите. Той ме замая с хубаво вино и хубава храна и така ловко ме подхвана по темата Изток-Запад, че още преди да се усетя, в главата ми беше пълна каша.

Никомед ме увери по двайсет различни начина, че нарасналото влияние на Източната империя в Арабия, доколкото изобщо би могло да се говори за подобно нещо, по никакъв начин не би накърнило интересите на Запада и не би попречило на търговията му с Индия и другите страни. Арабия Петрея на север отдавна беше под управлението на Източната империя, същото важеше и за Сирия Палестина, Египет, Кападокия, Месопотамия и всички останали земи на Изток, които според първоначалния замисъл на Константин бяха поставени под юрисдикцията на императора в Константинопол. Нима според мен благоденствието на Западната империя страда, че всички те се намират под византийска власт? Нима току-що не бях преминал свободно през редица провинции, докато стигна дотук? И нямаше ли в тях множество търговци от Запада, търгуващи свободно с когото пожелаят?

Нищо не можех да възразя. Понечих да изразя несъгласие, да посоча стотици дребни примери за намеса на гърците в търговията на Запада, но в този момент нищо не ми идваше на ум.

Повярвай ми, Хораций, бях неспособен дори да разбера как съм могъл изобщо някога да се съмнявам в добрите намерения на гърците. Казвах си, че те наистина са наши братовчеди, че са гъркоромани, че империята е едно цяло, избрано по волята на боговете да управлява света. Златната монета, изсечена в Константинопол, е същата на вид и тегло като изсечената в Рим. На едната стои ликът на източния император, на другата — на западния, и все пак разлика няма. Монетите на едната половина се приемат в другата. Тяхното благоденствие е и наше благоденствие, нашето е и тяхно. И така нататък…

Но докато си мислех всичко това, смътно съзнавах, че така убивам собствената си надежда да се освободя от тази страна на нажежени пясъци и голи хълмове. Както ти писах в предишното си писмо, исках един ден да мога да кажа: „Виж, Цезаре, колко добре ти служа!“, и да чуя в отговор: „Добра работа, ти си верен и предан слуга!“ Това би ме върнало в двора с неговите наслади, ала най-напред трябва да покажа на Цезар, че има врагове тук, и да му посоча начин да се справи с тях. Но кои са тези врагове? Къде са?

Бяхме приключили с вечерята. Никомед плесна с ръце и един слуга донесе шише със златиста ракия, за която разбрах, че идела от някакво княжество в пустинята на брега на Персийския залив. Тя изгори небцето ми и още повече обърка мислите ми.

Никомед ме разведе из стаите на вилата си и ми показа колекцията си от антични и редки вещи, която ме порази, макар мозъкът ми да бе замъглен — изящни гръцки статуетки от бронз, величествени египетски статуи от черен камък, странни дървени маски, съвсем варварски на вид, изработени някъде във вътрешността на знойна Африка, и още какво ли не…

Той говореше за всеки предмет като познавач. Вече ми беше ясно, че домакинът ми е не само хитър дипломат, но и човек с известна власт и влияние в Източните владения, както и забележително учен мъж. Бях му благодарен за великодушието, проявено към мен през тези първи дни на изгнанието ми — той се беше показал необикновено добър към един изпаднал в немилост римски благородник, лишен от всичко близко и родно, чужденец в чужда земя. Но в същото време съзнавах, че това се прави с цел — да ме обвърже с връзките на приятелството и благодарността, та да не мога да кажа нищо, освен добро, за гръцкия легат в Мека, ако някога се върна при господаря си Юлиан III.

Ала ще се върна ли някога? Това е въпросът.

Ще видя ли някога пак Рим с неговите зелени хълмове и блестящи мраморни дворци, Хораций, или съм обречен да се пържа в тази пещ до края на дните си?

Тъй като нямах работа, нито приятели, ако не се смята Никомед, с чието гостоприемство не можех да злоупотребявам твърде често, прекарах следващите няколко дни в изучаване на града.

Потресът, че вече съм жител на това жалко градче, беше започнал да отшумява. Лека-полека се приспособявах към настъпилата в живота ми промяна. Насладите на Рим вече са ми недостъпни — какво пък, трябва да видя какви удоволствия мога да намеря тук, защото няма на света място, дори и най-непретенциозното, където да не се предлагат наслади на онзи, който има очи да ги види.

През следващите дни обикалях Мека от единия край до другия, кръстосвах широките, но незастлани централни улици, влизах в пресечките и алеите, които ги прекосяваха. Присъствието ми като че не тревожеше особено никого, макар от време на време да усещах върху себе си нечий хладен, изпитателен поглед.

Както вече ти казах, аз съм единственият римлянин от Запада в Мека, но в никакъв случай не съм единственият чужденец. По тържищата съм виждал персийци, сирийци, етиопци и множество гърци. Не са малко и индийците — мургави гъвкави хора с блестящи тъмни очи, както и евреите, които живеят най-вече в Египет, точно от другата страна на Червено море. Заселили са се в Египет преди хиляди години, но очевидно навремето са били пустинно племе и са живеели в страна, наподобяваща тукашната. Във всеки случай нито езикът, нито културата и религията им имат нещо общо с египетските. От известно време насам са започнали да напускат родината си край Нил и да се заселват в съседни земи. И тук ги има немалко. Никомед ми е разказвал за тях.

Необикновени хора са тези евреи. Най-интересното е, че вярват в съществуването на един-единствен бог, суров и аскетичен, който не може да бъде видян, нито изобразен по какъвто и да било начин. Отнасят се към боговете на другите народи с презрение и ги смятат за въображаеми създания, породени от човешката фантазия. Може и да са прави — кой от нас е виждал някога Аполон, Меркурий или Минерва? Повечето хора обаче имат достатъчно здрав разум да не се надсмиват над божествата на другите народи, докато евреите възхваляват наляво и надясно достойнствата на собствената си вяра, а останалите обявяват най-безцеремонно за идолопоклонници и глупаци.

Както можеш да си представиш, това не ги прави особено популярни сред съседите им. Те обаче са трудолюбив народ, особено сведущ в земеделието и напояването, с невероятен усет за търговия и парични сделки, което е причина за интереса на Никомед към тях. Той ми каза, че владеели повечето земя в северната част на страната, че са главните банкери тук, в Мека, и че контролират пазарите на оръжие, доспехи и земеделски сечива в целия район. Реших, че ще е полезно да се запозная с един-двама важни евреи в града, и направих няколко опита, докато обикалях пазарите, но засега без особен успех.

Тук пазарите са специализирани, всеки предлага определени стоки. Вече съм ги посетил всичките.

Има пазар за подправки — големи чували с пипер, черен и бял, чесън, кимион и шафран, сандалово дърво и канела, алое, нар и сушени ароматни листа, наричани от местните малабатрон, както и хиляди други неща, чиито имена не мога да назова. Камилският пазар се провежда в определени дни на седмицата — там се продават и купуват тези странни животни и понякога пазарлъкът е толкова разгорещен, че едва не се стига до истински бой. Веднъж се приближих до едно от тези създания да го разгледам, а то се прозина в лицето ми, сякаш да ми покаже, че пет пари не дава за мен. На пазара за тъкани се продават муселин, коприна и памук от Индия и Египет, на един пазар грубо изработени идоли се пробутват на лековерните. Веднъж видях евреин, минавайки покрай тях, да плюе и да прави знак, който вероятно е свят за тяхната вяра. Има тържища за вина, за парфюми, за меса и за зърно, на едно евреите продават изделия от желязо, както и пазар за всякакви плодове — нарове, дюли, лимони, кисели портокали, грозде и праскови, и всичко това насред най-безплодната пустиня, която можеш да си представиш!

Има и пазар за роби — на него срещнах забележителния мъж на име Махмуд.

Робският пазар в Мека е също толкова оживен, колкото и във всяка друга част на света, което доказва какво богатство се крие зад привидно скромната фасада на този град. Тук е центърът на търговията с роби в страната и понякога идват купувачи чак от Сирия и Персийския залив, жадни да хвърлят око на последната реколта от човешка екзотика.

Макар в тази пустиня дървото да е лукс, тук също присъстват задължителната платформа от греди и дъски, неизбежният навес и обичайната жалка групичка от гола стока, чакаща купувача си. Могат да се видят роби от всички раси, като азиатците и африканците преобладават — черни като нощта етиопци, мускулести нубийци, още по-черни и от етиопците, светлокожи черкези и авари с плоски лица, няколко персийци или индийци и дори мрачен жълтокос мъж, очевидно британец или тевтонец. Търгът естествено се води на сарацински и аз не разбирам нищо от казаното, но предполагам, че са обичайните дрънканици, които не могат да заблудят никого — че тази пищна турска селянка е била принцеса в родината си, а онзи намръщен либиец с гъстата брада е бил ловък кочияш, преди господарят му да се разори и да се принуди да го продаде, и все в този дух.

Така се случи, че минавах през пазара преди три дни по пладне и видях три гъвкави развратници със златиста кожа, явно опитни проститутки, съдейки по безсрамните им движения и усмивки. Трите вървяха заедно и вероятно целта беше да ги продадат за наложници на някой богат емир. Бяха съвсем голи, ако не се смятат дрънчащите нанизи от сребърни монети около китките и глезените им. Те се смееха, нагло полюшваха гърди и намигаха на зяпачите, за да примамят купувачите към търговеца, който изглежда им беше чичо или брат.

Спектакълът беше толкова ярък, че спрях да погледам. Ала едва бях застанал в тълпата, когато мъжът от лявата ми страна неочаквано се обърна към мен и гневно промърмори:

— Тези свине! Заслужават да ги нашибат с камшици и да ги хвърлят в пустинята да ги изядат чакалите!

Това беше изречено на доста приличен гръцки, полугласно, но с толкова богат и мелодичен глас, че едва ли някога бях чувал по-пленителна реч. Сякаш думите излизаха от самата душа на мъжа и не можеха да не бъдат изречени.

Силата на този невероятен глас и на трептящото в него чувство ме поразиха. Сякаш нечия желязна ръка ме сграбчи за китката. Погледнах го. Беше изпънат като тетива и трепереше от неудържим гняв.

Почувствах се длъжен да отговоря по някакъв начин.

— За момичетата ли става дума? — попитах.

— За търговците на роби — отвърна той. — Жените са просто стока и нямат никаква вина. Но да заставяш стоката да прелъстява — това е отвратително и те са престъпници!

Това избухване като че го поуспокои и той изрече с вече смекчен тон:

— Прости ми, че излях гнева си върху невинен чужденец, ти сигурно не се интересуваш от тези неща.

— Напротив, това, което казваш, живо ме интересува. Разкажи ми нещо.

Докато разговаряхме, аз го разглеждах с нескрито любопитство. Веднага си помислих, че може да е евреин — ужасът и гневът му при вида на тази безобидна търговия с плът напомняха до голяма степен за онзи непримирим човек на пазара за идоли. Спомняш си, че търсех връзка с членовете на тази хитра и изобретателна раса на търговци. Ала много скоро видът и облеклото на събеседника ми ме убедиха, че пред мен стои чист сарацин.

В цялата му личност се усещаше необикновена сила. Беше висок и строен, хубав тъмнокос мъж около трийсет и петте с гъста вълниста брада, пронизващ поглед и топла, сърдечна усмивка, която никак не се връзваше със свирепия му вид. Гордото му държание, плавната реч и великолепните одеяния подсказваха, че е човек от сой, богат и знатен. Тутакси усетих, че мога да извлека повече полза от това познанство, отколкото от контактите си с който и да било евреин. Ето защо го дръпнах настрана и започнах да го разпитвам кое е причинило неговото несдържано избухване срещу търговията с леки жени. Без да се поколебае нито за миг, той ми отговори със страстна тирада, изречена със същия пленителен глас, за разложението на съплеменниците му, които тънат в грехове. И то какви грехове! Проституцията беше най-малкият от тях. Да си призная, не очаквах да срещна такъв Катон тук.

— Огледай се наоколо! — подкани ме той. — Мека е истинска бездна на злото. Виждаш ли идолите, които се продават навсякъде и се поставят в магазини, домове и обществени сгради? Те са фалшиви богове, а Той е един, истинският Бог, и не може да бъде изобразен. Забелязваш ли ужасяващите измами по тържищата? Виждаш ли как мъжете лъжат жените си, а те им отвръщат със същото, виждаш ли хазарта, пиянството и блудството, свадите между родни братя?

Последва още много в този дух. Личеше, че всичко това не е от вчера, че го носи в сърцето си, готов да го излее пред първия благоразположен слушател. Той обаче не говореше надменно и с чувство на превъзходство, а по-скоро с недоумение — сякаш не беше толкова разгневен, колкото огорчен от греховете на събратята си.

Внезапно замълча и отново заговори по-сдържано, сякаш си беше дал сметка, че този приповдигнат тон е малко неуместен.

— Извини ме още веднъж за разпалеността. Тези неща ме вълнуват много силно. Надявам се това да е най-големият ми недостатък. Ако не греша, ти си римлянинът, който отскоро живее сред нас, нали?

— Да. Леонций Корбуло, на твоите услуги. Римлянин от Рим, държа да уточня. Фамилията ми е старинна, исторически свързана със Сирия и други части на Азия.

— Много ми е драго. Аз съм Махмуд ибн Абдала ибн…

Е, забравих ибн кой, той пък от своя страна също ибн и така нататък. Сарацините имат обичай да изреждат предците си до девето коляно на един дъх, но аз не успях да удържа в паметта си повечето от тези чужди варварски имена. Помня само, че принадлежал към един от големите търговски кланове в Мека, който звучеше горе-долу като Корейш.

Струва ми се, че между нас за тези няколко мига се породи един вид вътрешно разбирателство, и толкова обаятелна беше личността на този човек, че не ми се искаше да си тръгвам. Тъй като беше време за обяд, поканих го да обядваме заедно в моята вила. Той обаче отвърна, че аз съм гост в Мека и не е редно да се възползва от гостоприемството ми, преди да ми е предложил своето. Не се опитах да споря. Вече бях разбрал, че сарацините много държат на етикета в това отношение.

— Ела — покани ме той с жест да го последвам.

Така за пръв път влязох в дома на богат търговец от Мека.

Вилата на Махмуд ибн Абдала приличаше на тази на Никомед, но беше поставена на по-широка нога — с ограден с висок зид вътрешен двор, шадраван, високи просторни помещения, мозайки от ярко обагрени плочки по стените. Но за разлика от Никомед, Махмуд не колекционираше старинни вещи. Обзавеждане почти нямаше. В дома му аскетизмът веднага биеше на очи. И, разбира се, нямаше и следа от идолите, които другите търговци толкова обичаха.

Жената на Махмуд се появи само за миг. Името й беше Хаджа или нещо от този род и ми се видя доста по-възрастна от съпруга си — нещо, което той лично потвърди малко по-късно. Двете му дъщери се появиха също така мимолетно. Двамата обядвахме сами, седнали на сламени рогозки в средата на голяма гола стая. Махмуд седеше с кръстосани крака като шивач и явно се чувстваше доста удобно в тази поза. Аз също се опитах, но не успях и не след дълго вече се бях облакътил, като си пожелавах единствено възглавница, на която да опра лакътя си, но не се решавах да си поискам, за да не оскърбя неволно домакина. Самата храна беше непретенциозна — печено месо и яхния от ечемик и пъпеш, а за пиене имаше единствено вода. По всичко личеше, че Махмуд не е почитател на виното.

Той говореше за себе си напълно открито, сякаш бяхме родственици, макар и от далечни страни, които се срещат за пръв път. Научих, че бащата на Махмуд умрял още преди раждането му, майката скоро го последвала и той расъл в мизерия, разчитайки единствено на милостта на чичо си. От разказа му останах с впечатлението за безрадостно детство, прекарано сред мрачните скалисти хълмове извън града, за рано развита склонност към съзерцание, а може би и към размисъл върху големите въпроси за вечността и духа, които го занимаваха и до днес.

На двайсет и пет Махмуд постъпил на служба при Хаджа, богата вдовица, петнайсет години по-стара от него, която се влюбила в него и го помолила да й стане съпруг. Той ми го каза без капка неудобство и предполагам, че нямаше причини за такова. Когато говореше за нея, очите му сияеха от щастие. Тя му беше родила и синове, и дъщери, но само дъщерите бяха оцелели. Предполагам, че благоденствието му се дължеше на умелото му управление на нейната зестра.

Той не ме попита нищо за Рим, Константинопол и останалите страни извън границите на Арабия Дезерта. Макар да е безспорно умен и задълбочен, изглежда империите на този свят не го интересуват. Останах с впечатление, че почти не е излизал от Мека, макар да ми спомена за някакво свое пътуване до Дамаск. Бих си помислил, че е простоват човек, Хораций, ако не бях разбрал каква сложна душевност притежава всъщност.

Голямата идея на живота му е Единственият Бог.

Същото, разбира се, от памтивека проповядват и евреите. Не се съмнявам, че Махмуд е разговарял неведнъж с членове на тази общност в Мека и че техните идеи са повлияли върху мирогледа му. Сигурно ги е чувал неведнъж да говорят с благоговение за своя надменен и непознаваем бог, бил е свидетел на презрението им към суеверието на местните, които се кланят на множество идоли и талисмани, на Слънцето, Луната, звездите и планетите, както и на пълчища демони. Всъщност той дори не го крие — веднъж го чух да се позовава на някакъв древен еврейски пророк на име Авраам, от когото се възхищава безгранично, а също и на един по-късен вожд на това племе, Мойсей.

Той обаче твърди, че откровението е дошло при него по друг път. Озарението го споходило в резултат на усамотение, усърдни молитви и размисъл. Имал навика често да се качва в планините край града и да размишлява в някаква уединена пещера, докато един ден го споходило откровението за Единствеността на Бога.

Махмуд нарича този бог Аллах. Когато започне да говори за него, той се преобразява по чудодеен начин. Лицето му сияе, очите му искрят като маяци, дори и гласът му става толкова мелодичен и поетичен, че сякаш слушаш божествения Аполон.

Невъзможно е, казва той, да разбереш природата на Аллах. Той е прекалено високо над нас. Другите хора може да гледат на своите богове като на герои от приказки, да разказват чудни истории за пътешествията им по света, за кавгите им с техните жени, за приключенията им на бойното поле, да правят статуи, които ги изобразяват като мъже и жени, но Аллах не е такъв. За Аллах не се разказват приказки. За него не можем да мислим така, както мислим за Юпитер — висок мъж с властно лице, гъста брада и куп пристрастия, твърде много наподобяващ императора, само че в по-голям мащаб — и би било глупаво и богохулствено да го изобразяваме така, както гърците изобразяват Зевс, Афродита и Посейдон, а римляните — Юпитер, Венера или Марс. Аллах е самата съзидателна сила, творецът на вселената, твърде могъщ и необхватен, за да бъде изобразяван по какъвто и да било начин.

Попитах Махмуд как е възможно да се дава име на бога, след като е богохулство да си представяме лицето му. Това също без съмнение е един вид принизяване. Махмуд като че се зарадва на умния ми въпрос и обясни, че „Аллах“ всъщност не е име като Махмуд, Леонций Корбуло или Юпитер, а сарацинското понятие за „бог“.

За Махмуд фактът, че има само един бог, чиято природа е абстрактна и непознаваема за смъртните, е първият закон, от който произтичат всички останали закони. Това, Хораций, може да ти се стори също толкова безсмислено, колкото и на мене, но не е наша работа да философстваме. По-интересното е страстната вяра на този човек. Толкова страстна, че докато го слушаш, неволно се поддаваш на простотата и красотата на идеите му и на силата на убеждението му и си почти готов сам да се обявиш за последовател на Аллах.

Тази вяра наистина е много проста, но изключително въздействаща със своята прямота — в тукашната сурова пустиня прямотата е единственото въздействащо оръжие. Той се обявява решително срещу всяко идолопоклонничество, съчиняване на митове, изчисляване на влиянието на звездите и планетите върху живота ни. Не вярва в прорицатели и магии. Указите на царе и принцове за него не значат нищо. Той признава авторитета единствено на своя далечен, всемогъщ и непреклонен бог, чийто велик закон повелява хората да живеят добродетелен живот в работа, набожност и уважение към другите. Живеещите по закона на Аллах, казва Махмуд, в края на дните си ще отидат в рая. А които не го правят, ще бъдат пратени в най-ужасния ад. И той ще намери покой едва тогава, когато цяла Арабия се отърси от мързела, разложението и греха и приеме върховенството на Единствения Бог, а разпръснатите и разединени племена най-сетне се обединят в един народ под властта на един цар, който ще наложи законите на този бог.

Убедеността, с която говореше, будеше благоговение. Казвам ти, още преди да свърши, аз самият почти усещах присъствието и могъществото на Аллах. Беше изненадващо и малко плашещо, че Махмуд може да събуди такива чувства у мен, а и у другите хора. Ала той замълча и само след няколко мига чувството избледня и аз отново бях самият себе си.

— Какво ще кажеш? — попита. — Може ли това да не е истина?

— Не мога да съдя — отвърнах предпазливо. Не исках да обидя този свой нов и толкова интересен приятел, особено в собствения му дом. — Ние, римляните, сме свикнали да проявяваме търпимост към всички религии и ако някога посетиш нашата столица, ще видиш как мирно си съседстват храмовете на стотици божества. Но красотата на твоето учение ми допада.

— Красота? Аз те питах за истината. Щом приемате всяка вяра за истинска, не означава ли това, че не виждате истина в нито една от тях?

Опитах се да го оборя, припомняйки си цитати от Платон и Марк Аврелий от ученическите си години — че всички богове са отражение на истинската божественост. Но напразно. Той тутакси прозря римското ми безразличие към религията. Ако се преструваш, че за теб един бог е точно толкова добър, колкото и друг, това на практика означава, че пет пари не даваш за който и да е бог и за самата религия, освен когато се налага да бъде отвлечено вниманието на хората от низшите слоеве от тегобите на земното им съществуване. Нашата политика „живей и остави другите да живеят“ спрямо последователите на Митра, Дагон, Ваал и останалите божества, чиито храмове процъфтяват в Рим, е мълчаливо потвърждение на тази истина. А за Махмуд подобна позиция е достойна за презрение.

Усетих, че домакинът ми започва да става напрегнат. Не исках това да вгорчи приятния ни разговор и позовавайки се на умората, предложих да го продължим друг път.

Вечерта отново бях поканен у Никомед Пафлагониеца. Главата ми още се въртеше от всичко наговорено ми от Махмуд. Попитах гърка дали може да ми каже нещо повече за тази изключителна личност.

— Този ли? — подсмихна се Никомед. — Ти с луди ли си имаш вземане-даване, Корбуло?

— Видя ми се напълно нормален — възразих аз.

— О, да, съвсем нормален е, особено когато ти продава камили или шафран. Но подхвани го на тема религия и ще видиш насреща си съвсем друг човек.

— Всъщност днес следобед проведохме с него доста обширен философски разговор. Казаното от него ми се стори необичайно интересно. Никога не съм чувал подобно нещо.

— Убеден съм, че е така. Горкият човечец, трябва да се махне оттук час по-скоро, докато още има възможност! Ако продължи да се държи по този начин, няма да мине много време и ще го намерят мъртъв сред дюните. И никой няма да се изненада.

— Не те разбирам.

— Говоря за начина, по който проповядва срещу идолите. Ако не знаеш, Корбуло, в този град се кланят на триста различни божества и всяко от тях си има собствено светилище, жреци и занаятчийска работилница, произвеждаща идоли за продан на поклонниците. Да продължавам ли? Ако правилно съм разбрал какво иска Махмуд, той с удоволствие би сложил край на всичко това. Така ли е?

— Сигурно. Във всеки случай говореше с презрение за идолите и идолопоклонниците.

— Не се и съмнявам. Доскоро той си имаше малък частен култ, на който се кланяха пет-шест души от собственото му семейство. Събираха се в дома му и се молеха и на неговия бог по предписания от него начин. Доста невинно занимание за свободното време според мен. Ала напоследък, както чувам, започнал да натрапва идеите си и на други хора, както е станало днес с тебе. Е, няма нищо лошо да разговаря на религиозни теми с хора като мен и теб, защото ние, римляните, сме доста снизходителни в това отношение. Да, но при сарацините не е така. Помни ми думата, няма да мине много време и той ще се обяви за пророк, ще застане на главния площад и ще започне да плаши с огън и жупел онези, които се придържат към старите обичаи — и тогава ще бъдат принудени да го убият. Тук старите обичаи означават пари, а този град съществува единствено заради тях и за нищо друго. Махмуд е пълен с разрушителни идеи, които тук просто не могат да си позволят, затова по-добре да внимава. — Никомед замълча за миг, после добави с широка усмивка: — Но иначе е забавен дяволът, нали, Корбуло? Както можеш да се досетиш, аз самият съм имал един-два разговора с него.

Ако питаш мене, Хораций, Никомед е прав и не е прав по отношение на Махмуд.

Определено е прав, че Махмуд е почти готов да започне да проповядва учението си на улицата. Начинът, по който ме улови за слушател насред робското тържище, го доказва. И приказките му, че няма да намери покой, докато цяла Арабия не приеме върховенството на Единствения Бог — какво друго би могло да означава това, ако не отричане на идолопоклонничеството?

Махмуд многословно ми обясни по време на нашия обяд, че Аллах съобщава на хората кое е добро и кое зло чрез своите пророци, избраните от него, веднъж на хиляда години. Авраам и Мойсей на евреите били точно такива. Сигурен съм, че Махмуд гледа на себе си като на един от тях.

Според мен обаче гъркът греши, че Махмуд ще бъде убит от разгневените си съграждани, които обвинява в суеверие. Вън от всяко съмнение е, че ще поискат да го убият, поне в началото. Но ако успее да наложи учението си, те ще прогонят цялата орда жреци и производители на идоли и в местния поминък ще зейне огромна празнина, а тук никой не е особено въодушевен от подобна възможност. Ала личността на Махмуд се отличава с такова обаяние и сила, че в крайна сметка той ще надделее. Кълна се в Юпитер, та той почти успя да ме накара да приема божественото всемогъщество на Аллах! Такъв човек ще намери пътя към другите. Не си представям как ще го направи, но той е умен по десет различни начина, истински търговец от пустинята, и ще намери начин да им предложи нещо, заради което ще си струва да се откажат от отколешната си вяра и да приемат неговата. Аллах ще бъде богът на това място, сигурен съм, когато Махмуд приключи светата си мисия.

Трябва да обмисля всичко това много грижливо. Хора с магнетизма на Махмуд не се срещат под път и над път. Аз съм пленен от силата на личността му, изумен съм от начина, по който успя, макар и за кратко, да ме приобщи към този свой Единствен Бог. Чудя се дали има някакъв начин да използвам неговата огромна дарба в полза на империята, тоест в служба на Юлиан III Август? Така, разбира се, отново ще си върна милостта на Цезар и ще се освободя от заточението в Арабия.

В момента не мога да си представя как би станало това. Може би трябва да го убедя да настрои съгражданите си срещу разширяващото се присъствие на гърците в този район или нещо от този род. Но през седмицата ще имам достатъчно време да помисля върху това, защото не мога да разчитам на ничия компания, освен своята собствена. Махмуд често пътува из околността по търговски работи и сега замина за някакво село на брега. Никомед също не е тук, отпътува за Арабия Феликс, където със сънародниците му изглежда възнамеряват тайничко да вдигнат цените на халцедона, алоето и още някои стоки, които много се търсят в Рим.

Така че сега съм сам тук със слугите, скучна сбирщина, която не може да ми предложи нищо. Отначало се изкушавах от идеята да си купя от робския пазар някое хубаво момче за компания от друго естество. Благочестието на Махмуд обаче не знае граници и може да заподозре намеренията ми, а в плановете ми не влиза да прекъсвам отношенията си с него. Но мисълта за подобна покупка въпреки всичко е много съблазнителна.

През цялото време си мисля с копнеж за двора, за празненствата в двореца, за театъра и игрите. Всичко това много ми липсва. Какво ли прави сега Фуск Салинатор? А Воконий Руфус, Спурина, Алифан? Пък и самият император Юлиан, който беше мой приятел, почти брат, преди да се обърне срещу мен и да ме заточи сред пясъците на Арабия. Какви времена бяха, как чудесно си прекарвахме с него, преди да изпадна в немилост!

И за тебе мисля непрекъснато, Хораций, можеш да не се съмняваш. Чудя се с кого ли прекарваш нощите си сега? Мъж ли е или жена? Луперк Хектор? Или малката Помпония Мамилиана? Може би дори онзи британски виночерпец, когото императорът вече няма да пожелае, след като аз го оскверних. В едно съм сигурен — поне ти не спиш сам.

Чудя се какво ли би си помислил новият ми приятел Махмуд за нашия двор и нравите му. Той е толкова аскетичен по природа. Омразата му към всякакъв вид угаждане на тялото като че е втъкана в костите му. Той е суров принц на пустинята, истински спартанец. Но дали не го надценявам, ще кажеш. Дай му една вила на склона на Палатина, хубава каляска и къща, пълна със слуги и редки вина, остави го да се поплиска в парфюмирания басейн на императора с Юлиан и лекомислените му приятелчета и ще запее друга песен!

Не, не! Силно се съмнявам. Закарай Махмуд в Рим и той ще се възправи като някакъв нов Катон, ще очисти двореца и цялата столица от всички грехове на последните безметежни години, а когато свърши, Хораций, всички ние ще бъдем ревностни последователи на Аллаха.

Още пет дни в самота и вече бях готов да си прережа вените. Цяла седмица духа горещ вятър, който сварява мозъка и те докарва до лудост. Въздухът като че бе съставен от пясък. Хората се движеха по улиците като призраци, омотани до очите в бяло. Страх ме беше да изляза навън.

Но от ден-два отново е спокойно. Вчера Махмуд се върна от пътуването си до крайбрежието. Видях го на главната улица да разговаря с още трима или четирима мъже. Макар да бяха далеч, ясно се виждаше, че говори предимно той, а останалите само кимаха и изразяваха съгласието си с жестове, запленени от магията на думите му. В начина, по който говори този човек, има някакво вълшебство. Той те омайва и не можеш да спреш да го слушаш, не можеш и да не му повярваш.

Моментът не беше подходящ да се присъединя към тях, но по-късно пратих в дома му един от слугите си с покана да вечеряме заедно в моята вила. Прекарахме няколко часа заедно и тази среща ми отвори очите за много неща.

Никой от двамата нямаше желание да се връщаме към теологическите спорове и известно време водехме незначителен разговор, чувствайки се донякъде неловко — двама благородни мъже, решили да прекарат времето си заедно, без да дадат повод за обида на другия. Държанието на Махмуд беше по-сърдечно отвсякога. Но когато вдигнаха първите блюда, в очите му се появи познатата страст и той попита малко рязко:

— Кажи ми, приятелю, как точно се озова в нашата страна?

Едва ли щеше да е от полза за току-що зародилото се приятелство между нас да му разкривам, че съм бил прогонен за педерастия — задето съм съблазнил новата играчка на Цезар. Но трябваше да му кажа нещо, повярвай ми. Не е лесно да отговориш уклончиво, когато пронизващият поглед на Махмуд ибн Абдала е вперен в теб. По-лесно бих излъгал Цезар, та и самия Юпитер.

Ръководен от правилото, че е по-добре да кажеш част от истината, отколкото да измислиш и най-убедителната лъжа, аз признах, че моят император ме е пратил да шпионирам гърците.

— Твоят император, който не е техен, макар империята да е една.

— Точно така.

Колкото и изолирано да живееше, Махмуд явно разбираше идеята за двойния принципат. Разбираше и колко е измамна хармонията между двете части на разделената империя.

— И каква вреда могат да нанесат византийците на твоите хора? — попита той.

Гласът му беше напрегнат. Усетих, че не е просто празно любопитство.

— В търговията например — отвърнах. — Много от вносните стоки от Изтока минават през техните ръце. Сега изглежда са решили да заемат позиции в Средна Арабия, където се пресичат всички ключови търговски пътища. Успеят ли да сложат ръка върху тях, ние ще зависим изцяло от милостта им.

Той помълча, обмисляйки чутото. Но очите му горяха със странен пламък — личеше, че умът му работи трескаво.

Махмуд внезапно се наведе напред и доближи лице до моето. Думите му, макар и едва чути, бяха заредени със страст.

— Тогава проблемът ни е един и същ. Гърците са и наши врагове. Познавам ги. Те искат да ни завладеят.

— Но това е невъзможно! Самият Никомед ми е казвал, че нито една армия не е успяла досега да завземе Арабия. И няма и да успее.

— Така е, никой не може да ни завземе със сила. Но аз не говоря за това. Гърците ще ни завладеят с хитрост и коварство, ако им го позволим — ще ни купят със злато, използвайки нашата алчност, ще ни принудят да се продадем изцяло. Ние сме практичен народ, но те са далеч по-проницателни от нас и ще ни обвържат с копринени въжета, докато един ден открием, че сме притежание на гръцките търговци, лихвари и корабовладелци. Точно както биха направили евреите, ако бяха повече и по-силни. Ала зад гърците стои цяла империя. Или поне половин, в най-лошия случай. Но това няма да го бъде! Аз няма да го допусна, добри ми Корбуло! Ще ги унищожа, преди те да са ни унищожили. Можеш да го кажеш на твоя император — Махмуд ибн Абдала няма да чака гърците да откраднат тази земя, а ще тръгне срещу тях и ще ги прогони обратно във Византия!

Бях слисан. Той ми беше казал още първия ден, че Арабия трябва да има един бог и един непобедим цар. Сега вече знаех за кой цар говори.

Спомних си насмешливите думи на Никомед седмица по-рано:

— Ти вече с луди ли си имаш вземане-даване, Корбуло?

В този внезапен изблик наистина имаше някакво безумие. Това, че един никому неизвестен търговец от пустинята можеше да бъде мистик и мечтател, само по себе си беше доста необичайно. Но сега сякаш се повдигна завеса и пред мен се разкри смущаващото присъствие и на царя-воин в гърдите му. Това вече беше прекалено. Нито Александър Македонски, нито Юлий Цезар, нито Константин Велики се бяха нагърбвали с толкова много роли — как би могъл Махмуд ибн Абдала?

Само след миг той отново се успокои и всичко си беше мирно и тихо, както минути преди това.

На масичката до лакътя ми стоеше бутилка хубаво гъсто тунизийско вино, което бях купил на пазара предния ден. Налях си, за да укротя бурята, породена в главата ми от думите на Махмуд. Той потупа бутилката и се усмихна:

— Знаеш ли, никога не съм разбирал смисъла на това нещо. За мен си е чисто похабяване на хубавото грозде.

— Е, мненията ни се разминават. Но кой от нас е правият? Затова който обича вино — да пие, останалите могат да си го спестят. — Вдигнах чашата си срещу него. — А това вино наистина е отлично. Сигурен ли си, че не искаш поне да опиташ?

Той ме погледна, сякаш му бях предложил отрова. Не, Махмуд ибн Абдала никога няма да пропие. Жив и здрав да е. Затова пък за такива като нас с теб, Хораций, ще има повече.

— Как е твоят приятел Махмуд? — попита Никомед, когато отново се срещнахме за вечеря. — Успя ли вече да те склони към неговата вяра в Аллаха?

— Мисля, че от мен не става ревностен вярващ — отвърнах и добавих предпазливо: — Стори ми се, че вашето присъствие тук донякъде го тревожи.

— Защото си мисли, че ще ги превземаме, така ли? А би трябвало да е наясно. Щом Август и Траян не са успели, защо му е притрябвало на разумен монарх като Маврис Тиберий да опитва?

— Не става дума за военна инвазия, Никомеде. Това, от което се бои той, е икономическото проникване.

Никомед остана невъзмутим.

— А не би трябвало. Никога не съм се опитвал да крия, Корбуло, че желанието ни е да разширим търговията си тук. Но какво ги засяга това такива като Махмуд? Ние няма да му вземем неговото парче от питата. Просто ще направим питата по-голяма, та да има за повече хора. Нали знаеш какво казват финикийците — „Приливът повдига всички лодки“.

— Вече не ви ли учат на реторика в училище? — попитах. — Пити, лодки… Нещо съвсем обърка метафорите. А в Арабия няма нито лодки, които приливът да повдигне, нито приливи.

— Много добре разбираш какво искам да кажа. Предай на Махмуд, че няма от какво да се бои. Нашите планове за разширяване на търговията ни в Арабия са от полза за всички, включително и за търговците в Мека. Дали пък аз да не поговоря с него? Той лесно се пали. Може би ще успея да го успокоя.

— Мисля, че ще е по-добре да го оставиш на мен — отвърнах.

Тъкмо в този миг, Хораций, осъзнах къде е главният проблем и кой е истинският враг на империята.

Император Юлиан няма защо да се тревожи от намеренията на гърците тук. Гръцкото нашествие в Арабия Дезерта е въпрос на време. Търговията е втора природа на гърците, а Арабия, макар и извън рамките на империята, поради положението си естествено попада в източната сфера на влияние. Рано или късно те ще стигнат дотук и дори вече са стигнали. Ако намерението им е да засилят търговските си връзки с тукашните хора, това няма защо да ни притеснява, пък и нищичко не можем да направим. Както подчерта Никомед, Изтокът вече контролира Египет, Сирия и Либия, както и много други земи, произвеждащи стоки, от които ние се нуждаем, но интересите ни не страдат от това. В този смисъл империята наистина е едно цяло. Гърците няма да надуят цените на стоките от Изтока от страх, че и ние можем да сторим същото с калая, медта, желязото и дървения материал, които получават от Запад.

Не. Гъвкавите и изнежени гърци не са заплаха за нас. Истинската опасност иде от принца на пустинята, Махмуд ибн Абдала.

Един бог, казва той. Един арабски народ, управляван от един цар. А за гърците твърди, че ще ги унищожи, преди те да са унищожили неговия народ.

И си вярва. Може би дори ще успее да го направи. Никой досега не е успявал да обедини сарацините, но мисля, че сред тях просто не е имало човек като Махмуд. И докато седях на отрупаната с лакомства маса на Никомед, внезапно ми се яви видение — Махмуд с пламтящи очи и високо вдигнат огнен меч води сарацините на север, извън Арабия, към Сирия Палестина и Месопотамия, разнасяйки посланието на Единствения Бог, а ордите му помитат ужасените гърци. Селяните с готовност приемат новата вяра — та кой би устоял на пламенното красноречие на Махмуд, особено когато зад него са мечовете на все по-нарастващата армия от последователи? После идат Армения, Кападокия и Персия, следва завой на запад, а там са Египет и Либия. Воините на Аллах са навсякъде, възпламеняват душите на хората с новата вяра, с новата любов към добродетелта и честта. Старите мухлясали религии, отдавна изчерпани, се стопяват пред нея като пролетен сняг. Богатствата от храмовете на фалшивите богове са разделени между хората. Легионите от жреци-паразити са изклани като добитък, а старите суеверия са изкоренени веднъж завинаги. Златните статуи на несъществуващи богове са претопени. Пред света е провъзгласено съществуването на нов ред, основан на вярата и свещения закон.

Махмуд твърди, че истинският бог стои зад него. Неговото красноречие кара всекиго да му вярва. Ние в империята имаме само статуите на нашите богове, но никой разумен човек не взема тези богове на сериозно вече стотици години. Как бихме могли да устоим на яростната атака на тази нова вяра? Тя ще ни залее като лавата на Везувий.

— Ти приемаш всичко това много на сериозно — каза Никомед Пафлагониеца доста по-късно същата вечер, когато след множеството опразнени бутилки най-сетне споделих опасенията си. — Трябва да си покриваш главата, когато излизаш от дома си по пладне, Корбуло. Слънцето на Арабия е много силно и може да навреди на мозъка.

Не, Хораций, аз съм правият, а той греши. Тръгнат ли веднъж, легионите на Аллах нямат спиране — ще прегазят Италия, Галия и Британия и ще спрат чак на океана. И тогава светът ще бъде на Махмуд.

Това няма да го бъде!

Аз ще спася света от него, Хораций, и по този начин може би ще спася и себе си.

Мека е свещено място. Никой не може да вдигне ръка срещу другиго в границите му под страх от най-сурово наказание.

Умар от храма на богинята Уза, който прави идоли, много добре го разбира. Отидох при него в работилницата му, където изработва статуетки на едрогърда богиня, сарацинската Венера, и за шепа мед купих чудесна статуетка от черен камък, която се надявам скоро да ти покажа, после сложих пред него голяма златна монета с лика на Юстиниан и му казах какво искам от него. В отговор той само почука два пъти с пръст Юстиниан по носа. Намръщих се, тъй като не разбирах смисъла на жеста му.

— Човекът, за когото говориш, е мой враг и враг на всички, обичащи боговете — обясни Умар. — Бих го убил за три медни гроша, ако нямах семейство, което чака на мене. Но тази работа не може да стане в Мека. Трябва да се свърши другаде. — И той отново чукна Юстиниан по носа.

Този път го разбрах. Сложих до първата монета още една и човекът се ухили широко.

Преди дванайсет дни Махмуд замина на изток и още не се е върнал. Боя се, че му се е случило нещо лошо в тази пясъчна пустош и може би плаващите дюни са погребали завинаги тялото му.

Умар, който прави идоли, изглежда също е изчезнал. В града се говори, че уж излязъл в пустинята да търси черен камък, а след него към каменоломната тръгнал друг занаятчия, с когото не се погаждали. Мисля, ще се съгласиш с мен, Хораций, че е добре измислено. Изчезването на известен мъж като Махмуд може да предизвика разследване, което в крайна сметка ще удари на камък. Изчезването на Умар обаче няма да разтревожи никого освен жена му.

Всичко това ме изпълва с дълбоко съжаление, но ще се съгласиш, че беше крайно необходимо.

— Почти съм сигурен, че е мъртъв — каза снощи Никомед, докато вечеряхме заедно. — Това е много прискърбно, Корбуло. Той беше интересен човек.

— Велик мъж по свой начин. Ако беше жив, сигурно би променил света.

— Силно се съмнявам — заяви Никомед с обичайния за гърците скептицизъм. — Но не ни е съдено да разберем.

— Така е — съгласих се и вдигнах чашата си. — Да пием за горкия Махмуд!

— Нека да е за Махмуд.

Ето това е цялата тъжна история. Иди при императора, Хораций. Разкажи му какво съм направил. Опиши го с всичките му последици за империята. Напомни му за Анибал, за Атила, за Верцингеторикс и всички наши големи врагове от миналото и му кажи, че навреме съм премахнал една заплаха за Рим, далеч по-страшна от всички досегашни. Накарай го да разбере, ако си в състояние, колко важно е стореното от мен.

Кажи му, Хораций. Кажи му, че съм спасил света от поробване, че съм направил за него нещо, което никой друг не е правил и не би могъл, защото кой е способен да прозре в бъдещето като мен?

И най-важното — кажи му да ме върне у дома. Достатъчно дълго се мъчих сред пясъците на Арабия. Моята работа е свършена. Моля за опрощение и избавление — от ужасяващата пустиня, от адската жега, от самотата. Това не е място за един герой на империята.

1861 О.Р.: Втората вълна

Те бяха втората вълна на нашествието. Първата беше изчезнала като вода в пясъците. Но сега император Сатурнин беше пратил още една флота в Новия свят, далеч по-голяма от първата, и ако се наложеше, щеше да има и други.

— Ще връхлитаме бреговете им като океана и накрая ще ги покорим! — Това беше заявил императорът преди пет години, когато вестта за катастрофата стигна до столицата. — Защото Рим също е океан — безкраен, неизтощим, непобедим. Те няма да устоят на нашата мощ.

Тит Ливий Друз беше до баща си в Сената, когато императорът произнесе речта си. Тогава беше на осемнайсет — млад римлянин от благородно потекло, още неоткрил своя път в живота. Думите на императора го разтърсиха до дъното на душата му. Един далечен нов свят чакаше да бъде завоюван — цели неизследвани континенти далеч отвъд Херкулесовите стълбове, преливащ от съкровищата на загадъчни хора с медна кожа! А тук, пред Сената, се извисяваше гордата фигура на императора, великолепен в пурпурните си одежди, призоваващ с приказно богатия си глас храбрите мъже да пренесат орлите на римските легиони до тези чужди владения.

Ето ме, мислеше младият Друз, съсредоточил всяка частица на волята си върху високото чело на императора. Аз ще го направя! Аз съм този мъж! Аз ще завоювам Мексико за теб!

Ала сега, пет години по-късно, императорът, верен на думата си както винаги, пращаше втора експедиция до Новия свят. И Друз, който вече не беше възторженото момче, бленуващо да завоюва нови светове, а опитен войник, започващ да мисли за женитба и почивка в някое тихо провинциално имение, получи предложение да бъде един от командирите, оглавяващи експедицията. Той прие, но далеч не толкова ентусиазирано, колкото можеше да се очаква. Още не беше забравил съдбата на първата експедиция. Сега, докато се вглеждаше в мрака в загадъчните брегове отпред, Друз се питаше дали не му е писано и той да остави костите си в тази непозната и вероятно враждебна земя, както много други храбри римляни преди него.

Беше малко след разсъмване на третия ден от новата 1861 година. У дома януари беше най-студеният месец на годината, а тук духаше сух горещ бриз. В родината му по това време дори вятърът от Африка не беше толкова топъл.

Първите бледорозови отблясъци на зората изпъстряха небето. В отдръпващия се мрак смътно се мержелееха очертанията на скалист негостоприемен бряг, увенчан в най-високата си част от масивна бяла сграда, изумително висока и с чудата четвъртита форма. Отвъд се простираше равна местност, толкова гъсто обрасла с гора, че не позволяваше да се забележат каквито и да било признаци на човешко присъствие.

— Какво мислиш за това, Тит? — попита Марк Юниан, който тихо се беше приближил до него.

Беше две години по-възрастен, бивш роб на семейството му, сега освободен. Свободен или не, Марк беше решил да го последва в Новия свят. Двамата бяха израснали заедно. Макар единият да беше римски благородник от древна фамилия, а другият — потомък на много поколения роби, те бяха като братя. Не че някой би ги помислил за братя — Друз беше висок и блед, с гладка права коса, аристократични черти и изискана реч, докато Марк Юниан беше нисък, плещест и мургав, с широк нос и гъста къдрава коса, а в говора и държанието му нямаше и следа от аристократизъм. Те обаче не позволиха между тях да изникне преграда — един за друг двамата си оставаха Тит и Марк, Марк и Тит, приятели, другари, почти братя във всичко, освен в едно.

— Мисля, че няма да се мине без бой, Марк. Надушвам го във въздуха. — И наистина самият въздух като че беше враждебен — тежък, гъст, с някакъв привкус, който далеч не беше приятен. — Как смяташ, каква е тази постройка? Храм? Укрепление?

— Прилича ми на храм. Норвежецът казва, че тук имало огромни храмове. И защо им е да строят укрепления по брега, когато той е защитен от хиляди мили пусто море?

— Звучи разумно — кимна Друз. — И все пак не мисля, че е добра идея да акостираме точно тук. Върви кажи на капитана да потърси удобен залив на няколко мили южно оттук.

Марк отиде да предаде заповедта. Друз се облакъти на перилата и се загледа в брега, който с всяка минута се очертаваше все по-ясно. Наистина имаше необитаем вид. Непознати на вид дървета се изправяха като черна стена, без каквато и да било пролука между тях. И все пак храмът беше там, на хълма. Някой беше изсякъл камъните и беше построил тази непристъпна грамада върху скалистия бряг. Някой…

Беше плавал осем седмици, докато стигне дотук — най-дългото пътуване в живота му, пък и не само в неговия, доколкото му беше известно. За осем седмици можеш да преплаваш Великото море, Средиземното, в двете посоки, и то неведнъж — от сирийския бряг до Херкулесовите стълбове в Испания и обратно. Великото море! Какви наивници са били древните — да дадат такова грандиозно име на Средиземно море. То беше жалка локва в сравнение с това, което току-що бяха прекосили. Океанът, разделящ световете. Пътуването в непрестанно затоплящите се води не беше трудно, продължително и скучно — да, но не и трудно. Вдигаш платната, насочваш носа на запад и с попътния вятър след време се озоваваш в кротко зелено море, осеяно с тропически острови, където можеш да попълниш запасите си от храна и вода, без да срещаш каквито и да било пречки от страна на голите диваци, населяващи тези острови. После продължаваш нататък и не след дълго пред погледа ти изниква този бряг, без съмнение част от голям континент, вероятно същото това Мексико, за което говори норвежецът.

Сега Друз се вглеждаше в него без страх, защото страхът беше чувство, което не можеше да си позволи, но с усещането за… За какво? Тревога? Смътно опасение, че тази експедиция може да се окаже не чак дотам добра идея?

Възможността да се сблъскат с яростна въоръжена съпротива не го тревожеше особено. Близо шестстотин години вече римляните не бяха водили сериозни битки — от времето на Максимилиан Велики, помел готите, и Юстиниан, сломил свирепите перси, — но всяко следващо поколение жадуваше да покаже, че старата бойна традиция е още жива, и Друз се радваше, че тъкмо той най-сетне ще получи тази възможност. Беше готов да посрещне всеки развой. Смъртта на бойното поле също не го плашеше — след като така или иначе му беше отредено от боговете да умре, смъртта за империята му изглеждаше най-почетният край.

Но да умреш от глупава смърт — виж, това беше съвсем друго нещо. А в столицата много хора вече бяха на мнение, че жаждата на император Сатурнин да превърне Новия свят в римска провинция е най-крещящата от всички глупости. Дори и най-могъщата империя си имаше граници. Хиляда години по-рано император Адриан беше решил, че империята прекалено се е разраснала и е време да спре със завоюването на нови територии на изток от Месопотамия. Персия и Индия, Китай и Япония на изток в Азия Ултима, където живееха жълтокожи хора, бяха оставени независими, макар и обвързани с Рим с търговски договори. А сега Сатурнин тръгваше по друг път, насочвайки се към далечния запад с желанието да го завоюва. Беше чул разказите за златото на Мексико и на една друга западна страна, Перу, и ламтеше за него. Но можеше ли този Нов свят да бъде завоюван, и то от такова разстояние? А след завоюването можеше ли да бъде управляван? Дали нямаше да е по-разумно просто да завържат търговски връзки с хората от новия континент, да им продават римски стоки срещу тяхното злато, да увеличат благосъстоянието на Западната империя, което би им дало редица предимства пред процъфтяващата източна част? За кого се мислеше Сатурнин, за Александър Велики? Дори и Александър в крайна сметка се беше отказал от завоюването на далечни земи, след като беше стигнал границите на Индия.

Друз се насили да прогони тези изменнически мисли от главата си. Величието на Рим не знаеше прегради, нито граници, каквато и да беше политиката на Адриан. Боговете бяха отредили римляните да владеят света. Точно така се казваше и в първата книга на великата поема на Вергилий, която всяко момче знаеше — владения без край. Император Сатурнин беше постановил тази земя да бъде римска, а Друз беше пратен тук да помогне тя да бъде покорена в името на Рим — и така щеше да бъде.

Докато флотата се придвижваше на юг до място, което нямаше да се вижда от онзи огромен храм на хълма, вече беше съмнало. В сивата светлина на утрото по-ясно се открояваха начупената линия на брега, скалите, пясъчните ивици и гъстите гори. Сега Друз успя да разпознае, че дърветата са палми, но извитите назъбени листа им придаваха съвсем различен вид от тези по Средиземноморието. Тук също нямаше следи от човешко присъствие.

Слизането на брега се оказа сложна работа. Морето тук беше плитко, а корабите бяха големи, специално конструирани за дълго пътешествие. Не можеха да пуснат котва близо до брега, затова се наложи хората да скачат във водата — за щастие доста топла — и с плуване да стигнат до сушата, натоварени с цялото си снаряжение. Трима бяха повлечени от течението на юг, а двама потънаха и повече не се показаха. Това поохлади ентусиазма на останалите, но самият Друз скочи и загреба към брега, давайки пример на войниците.

Плажът беше призрачно бял, сякаш посипан със смлени на прах кости. Ситният пясък скърцаше под краката им. Друз зарови ходила в него, наслаждавайки се на особеното усещане, после заби дълбоко в пясъка офицерския си жезъл и си каза, че с този символичен жест влиза във владение на тази земя в името на Вечния Рим.

Измина около час, докато войниците слязат на брега и се разположат на тясната пясъчна ивица между океана и стената от палми. През цялото време Друз беше като на тръни. Спомняше си разказите на оцелелите от първата експедиция за мексиканските стрели, посипали се сякаш от въздуха върху нищо неподозиращите войници и улучващи най-уязвимите места. Но този ден нищо подобно не се случи. Той нареди на хората си да секат дървета и да правят салове, с които да превозят другарите си и останалите на кораба провизии и снаряжение. Тук щяха да се разположат на лагер. Другите командири правеха същото. Флотата, пуснала котва в залива, представляваше внушителна гледка — солидни тежки корпуси, стройни мачти, големи квадратни платна, грейнали с цветовете на империята.

В ярката светлина на новия ден и последните съмнения на Друз се изпариха.

— Дойдохме — каза той на Марк Юниан. — Скоро ще видим къде сме попаднали. И накрая ще победим.

— Трябва да запишеш тези думи. Един ден учениците ще ги цитират.

— Е, боя се, че някой беше казал нещо подобно преди мен — поклати глава Друз.

Севернякът, заразил император Сатурнин с фантазиите за нови завоевания, беше някой си Харалд, огромен жълтокос гигант, който служеше в зимния дворец на императора в Галия. Той разправяше безумни истории за златни царства отвъд морето и твърдеше, че е виждал поне едно от тях със собствените си очи.

Северняците бяха свирепи воини, които често можеха да се срещнат и в двете половини на империята. Много от тях отиваха в Константинопол, на техния език го наричаха Миклагард — „могъщия град“. Вече няколко века източните императори поддържаха елитен корпус от такива мъже — наричаха себе си варяги, „мъже на честта“ — като телохранители. Те често се появяваха и в западната столица, която също наричаха Миклагард. И тъй като напомняха на римляните за отколешните им врагове — готите, с които бяха близки роднини, западните императори никога не наемаха варяжка гвардия. Но беше интересно да се чуят историите, разказвани от тези опитни пътешественици.

Родината на жителите на севера се наричаше Скандия. Разделяха се на три големи племена в зависимост от това дали живееха в Свеа, Норвегия или Дания. Но всички говореха горе-долу един и същ грубоват език и бяха едри, буйни хора — както мъжете, така и жените, находчиви, отмъстителни и безжалостни. Всеки от тях носеше постоянно два или дори три вида оръжие и при най-малката обида веднага се хващаше за меча, ножа или бойната секира. Малките им, но яки кораби безстрашно кръстосваха полузамръзналите северни морета и ги отнасяха до такива отдалечени места, каквито римляните не бяха и сънували. Норвежките търговци пристигаха от тези земи на вечния лед с товари от кост, кожи, тюленова и китова мас и купища други стоки, така желани на европейските и византийските тържища.

Харалд беше свеон и твърдеше, че е стигал до Исландия и Гренландия — така се наричаха на неговия език два острова в северната част на океана, на които от двеста години се заселваха сънародниците му. После уж продължил нататък и стигнал до място, наречено Виниландия, разположено на огромна суша, без съмнение континент, и с няколко другари решили да изследват целия бряг.

Пътешествието им отнело две или три години. От време на време слизали на брега и често се натъквали на малки селца, населени с голи или полуголи хора, необичайни на вид — с тъмни лъскави коси, мургава кожа, различна от тази на африканците, и изсечени лица, върху които биели на очи изпъкналите скули и орловите носове. Някои от тях били дружелюбни, други — не. Но всички били доста изостанали, простодушни хора, които се прехранвали с лов и риболов и живеели в шатри от животински кожи. Малките им биваци трудно можели да предложат някаква търговия.

Ала когато Харалд и хората му продължили на юг, работата станала доста по-интересна. Въздухът бил по-топъл, а селищата имали по-богат вид. Северняците се натъкнали на големи села в подножията на величествени могили от пръст, плоски отгоре, върху които се извисявали сгради с вид на храмове. Хората носели изкусно тъкани дрехи и украшения — медни обици и огърлици от мечи зъби. Били земеделци, посрещали пътешествениците сърдечно и им предлагали ястия от зърно и месо в глинени съдове с рисунки на чудати змии с крила и пера.

Северняците си изработили доста приличен метод да общуват с тези хора с помощта на жестове и научили от тях, че на юг има още по-богати земи, където могилите се правели не от пръст, а от камък и украшенията не били медни, а златни. Не било ясно колко далеч са тези земи — пътешествениците разбрали единствено, че трябва да следват брега на юг, докато стигнат до целта. Така и направили. Продължили на юг, но по едно време земята, която през цялото време била от дясната им страна, внезапно се изгубила от погледа им и те се озовали в открито море. Местните ги били предупредили за това. Инстинктът им подсказал да направят завой на запад и после отново на юг и не след дълго се появили признаци, че наблизо има бряг. По някое време отново съзрели суша и непознатият континент пак се ширнал пред тях.

Хвърлили котва и слезли на брега. И всичко чуто от хората на север се оказало истина.

— Там живее многоброен народ — разказваше Харалд на императора. — Хората са много дружелюбни и носят хубави тъкани дрехи. Имат злато в изобилие и го използват за какво ли не. Не само че мъжете и жените носят златни украшения, но дори и играчките на децата са от злато, а вождовете им се хранят в златни съдове.

Говореше за огромни каменни пирамиди, наподобяващи египетските, за сияещи мраморни храмове, за безбройни статуи на чудати божества с вид на чудовища. И което е най-важното — тази богата земя, наричана от местните Юкатан, била най-близкото от многото богати царства в изумителния нов свят отвъд морето. Пътешествениците научили, че имало и друго, още по-голямо, наречено Мексико, а може би това било името на цялата тази огромна територия заедно с Юкатан, но от езика на жестовете не ставало ясно. А някъде още по на юг се намирала страна на име Перу, толкова богата, че цялото богатство на Мексико и Юкатан изглеждало жалко в сравнение с несметните й съкровища.

Като чули това, северняците разбрали, че са попаднали на нещо голямо, което не е лъжица за тяхната уста. Решили да се разделят на две групи. Едната, предвождана от някой си Олав Датчанина, трябвало да остане в Юкатан и да научи колкото е възможно повече за тези царства, а другата, командвана от Харалд, щяла да отнесе вестта за откритието на император Сатурнин и да му предложи да оглавят римска експедиция със завоевателна цел до Новия свят срещу солидна част от плячката.

Но северняците са скандалджии. Докато Харалд и приятелите му стигнат обратно до Виниландия, борбата за надмощие на кораба намалила броя им от единайсет на четирима. Единият от тях бил заклан от разгневен рогоносец във Виниландия, вторият бил убит в свада за жена в Исландия, а какво е станало с третия Харалд не каза, но той единствен стигнал до материка, за да разкаже на Сатурнин за златното Мексико.

— Императорът тутакси беше пленен от видението на планините от злато — каза на сина си сенатор Луций Ливий Друз, присъствал на посещението на Харалд в двореца. — Направо се преобрази, сякаш севернякът му направи магия пред очите ни.

Същия ден императорът обяви, че западният континент вече се нарича Нова Рома и е част от империята — от Западната империя. С такава фантастично богата провинция Рим би си спечелил трайно превъзходство над своята близначка и съперница, Източната империя, която напоследък сериозно тревожеше Запада. Сатурнин провъзгласи своя генерал-ветеран Валерий Гаргилий Марций за проконсул на Мексико и му даде три легиона. Харалд, който дори не беше римски гражданин, получи титлата „дук на империята“ — положение, по-високо от това на Марций — и на двамата мъже им беше наредено да си сътрудничат в начинанието. За преминаването през океана беше построена специална флота, чиито съдове бяха с размерите на товарни и със скоростта на бойни кораби. Бяха снабдени както с платна, така и с гребла и можеха да натоварят цялото снаряжение на завоевателска армия — коне, катапулти, шатри, ковачници и всичко останало.

— Мексиканците не са войнствен народ — уверяваше императора Харалд. — Ще ги покорим много лесно.

От хилядите войници, които потеглиха с много шум от галското пристанище Масилия, четиринайсет месеца по-късно у дома се завърнаха само седемнайсет. Бяха изнурени до смърт от глад и жажда по време на невъобразимо трудно пътуване с малък открит сал през океана. Само на трима стигнаха силите да проговорят, но и те като останалите умряха няколко дни след завръщането си. Разказите им бяха съвсем объркани. Говореха несвързано за някакъв невидим враг, за дъжд от стрели, за ужасни отровни насекоми и убийствена жега. Дружелюбието на жителите на Юкатан очевидно беше силно преувеличено. Изглежда всички участници в експедицията, освен тези седемнайсет, бяха загинали. За съдбата на дук Харалд и проконсула Валерий Гаргилий Марций не се знаеше нищо, но вероятно и те бяха мъртви. Единственото сигурно беше, че експедицията се е провалила напълно.

В столицата хората си припомняха историята на военачалника Квинтилий Вар, когото Август Цезар пратил в тевтонските гори да покорява северните варвари. Той също разполагал с три легиона и благодарение на глупостта и некадърността му всички били избити до крак от засада. Старият Август така и не се съвзел от катастрофата.

— Квинтилий Вар, върни ми легионите! — повтарял той до безкрай.

И повече и през ум не му минало да изпраща войски и да покорява тевтонците.

Но Сатурнин — млад и безмерно честолюбив, реагира съвсем иначе на загубата на войниците си. Почти веднага се започна строеж на нова флота. Този път легионите щяха да бъдат седем. Щяха да ги поведат най-способните военачалници на империята. Тит Ливий Друз, който вече се беше отличил в няколко дребни стълкновения по африканските граници, беше сред блестящите млади офицери, получили доверието на императора.

— Това е чиста лудост! — мърмореше баща му.

Друз знаеше, че старецът с възрастта става все по-консервативен, но преценката му за събитията и обстоятелствата все още беше изключително трезва. Но знаеше и че ако откаже честта, оказана му лично от императора, със сигурност се обрича на дълги години гранична служба по такива места, които щяха да го накарат да мечтае за удобствата на африканската пустиня.

— Е, ето ни в Юкатан — каза Марк Юниан, докато стояха с Друз на брега и наблюдаваха разтоварването на провизиите. — Странно име! Какво може да значи, Тит?

— Не те разбирам.

— Какво? Не говоря ли достатъчно ясно? Казах „Какво може да значи?“. Питах за Юкатан.

Друз се подсмихна.

— Много добре те чух. И ти отговорих. Ти ме попита нещо и аз ти казах „Не те разбирам“. По целия свят от векове задаваме на местните жители въпроса на хубав правилен латински как се казва страната им. И тъй като не знаят латински, те ни отговарят на собствения си език „не те разбирам“, а ние го приемаме за име. В нашия случай езикът, предполагам, е бил норвежки. И когато Харалд или някой от другарите му е попитал местните как се казва царството им, те са отговорили „Юкатан“, което почти сигурно означава не името, а…

— Ясно — кимна Марк Юниан. — Мисля, че те разбрах.

Непосредствената им задача беше да построят лагера възможно най-бързо, преди идването им да е привлякло вниманието на местните. Укрепяха ли се веднъж на брега, можеха да започнат изпращането на съгледвачески групи навътре в сушата, за да открият местонахождението на най-близките градове и да преценят силата на противника, с който им предстоеше да се сблъскат.

През по-голямата част от пътуването всички кораби се движеха заедно, но с приближаването си до Юкатан увеличиха разстоянието помежду си, та да може всеки отряд да покрие от двайсет и пет до трийсет мили от бреговата ивица. В главния лагер щяха да се разположат три легиона — осемнайсет хиляди войници, под командването на консула Луций Емилий Капито. От двете му страни щеше да има още два лагера, от по два легиона всеки. Друз с чин легионен легат щеше да поеме командването на северния лагер, а командир на южния беше панонецът Марсий Титан, един от любимците на императора, макар никой в Рим да не разбираше с какво толкова си е спечелил благосклонността му.

Друз стоеше сред суматохата и с удоволствие наблюдаваше как бързо израства лагерът. Навсякъде сновяха работници. Експедицията беше добре екипирана — Сатурнин беше хвърлил за нея цяло състояние, с него биха могли да се издържат цяла година няколко провинции. Мускулестите секачи бързо повалиха няколко палми и дърводелците веднага се заеха да оформят гредите, от които щяха да построят защитната ограда. Земемерите определиха границите на лагера и отбелязаха разположението на всяка от частите му — главната улица, шатрата на легата, помещенията на работниците, на войниците, на писарите и чиновниците, конюшните, работилниците, продоволствените складове и всичко останало. Конете също трябваше да бъдат свалени на брега, за да имат време да свикнат с твърдата почва под краката си след дългото затворничество на кораба.

След като бяха забити колчетата, пехотинците се заеха да разпъват редиците кожени палатки, където щяха да спят. Фуражирите, придружени от войници, започнаха да търсят храна и вода в околността.

Хората бяха опитни и всеки си знаеше работата. До падането на вечерта, която настъпи неочаквано рано — в края на краищата беше зима, съобрази Друз, — очертанията на лагера вече се открояваха отчетливо и част от защитния вал беше готов. Наблизо нямаше реки или потоци, но гъстата сочна растителност навеждаше на мисълта, че водата няма да е проблем. Земята беше изключително камениста под тънкия слой почва и беше прорязана от множество каналчета и отвори, от които бликаше чиста изворна вода. Откриха подобен извор, недалеч и инженерният отряд веднага се зае с прокопаването на канал, който щеше да отведе водата до лагера. Гората изобилстваше от диви животни — множество дребни сърни, които не се плашеха от хората, стада от малки създания, наподобяващи безопашати прасета с щръкнали уши, и безброй странни на вид птици с лъскави червени и зелени пера и увиснали месести обички на гушата. Засега всичко вървеше добре. Севернякът беше казал, че няма да имат трудности с набавянето на храна, и по всичко личеше, че поне това е истина.

По пладне Друз прати бързоходец до главния лагер да докладва за слизането им. Човекът се върна малко преди залез с вест от консула Луций Емилий Капито, че главните сили също вече са на брега и строителството на лагера е в разгара си. И Мазурий Титан на юг не беше срещнал никаква съпротива от страна на местните жители.

Първата нощ в лагера беше напрегната, но това беше в реда на нещата. Вечерта се спусна отгоре им като наметало, почти без преход между залеза и тъмнината. Нямаше луна. Звездите искряха необичайно ярки, но разположени в странни, непознати съзвездия. Дневната жега не намаля и мъжете в палатките започнаха да се оплакват от задуха вътре. Откъм гората долитаха пронизителни крясъци. Птици? Маймуни? Кой би могъл да каже? Е, поне не приличаха на тигри. Появиха се облаци комари, на вид същите като в Стария свят, но бръмченето им беше далеч по-зловещо, почти тържествуващо, а ухапванията — още по-жестоки. По някое време на Друз му се стори, че над главата му прелетя ято прилепи. Мразеше прилепите с люта омраза, която сам не можеше да си обясни. Може пък да не бяха прилепи, а кукумявки. Или някакъв непознат вид нощни орли.

Укрепленията още не бяха напълно готови и Друз утрои стражата. Часове наред той обхождаше постовете. Хората бяха неспокойни и присъствието му щеше да им влее кураж. Всички бяха чували разказите за рояците стрели, долетели сякаш от небето, и му бяха благодарни, че споделя с тях опасностите на тази първа и най-несигурна от всички нощи.

Ала нощта мина без произшествия. На сутринта, когато работата по вала беше подновена, Друз повика Марк Юниан, когото беше определил за префект на лагера, и му нареди да подбере хора за съгледвачи, за да се опитат да открият най-близкото мексиканско село. Юниан отдаде чест и забърза да изпълни заповедта.

По-късно през деня Друз прати да го повикат отново, по друга работа. Помина доста време, докато пратеникът най-сетне се върна с вестта, че Юниан не е в лагера.

— Не е в лагера? — повтори с недоумение Друз.

— Казаха ми, че сутринта си го пратил на разузнаване, командире.

Друз не вярваше на ушите си. Гневът се надигна у него като фонтан и той едва се сдържа да не удари човека. Нямаше смисъл да си излива гнева върху друг, когато единственият виновен беше Марк. Той не му беше нареждал да върви на разузнаване, а само да подбере хората. С недовършения вал беше неблагоразумно да се пращат съгледвачи. Последното, което искаше Друз, беше преждевременно да привлече вниманието на местните, а това лесно можеше да стане, ако разузнавачите се натъкнеха на някое от селата им. Пък и във всички случаи нямаше намерение да праща Юниан с отряда. Можеше Да си позволи да изгуби съгледвачите, но не и Марк.

Трябваше да го предвиди. Тъй като сега беше свободен, Марк постоянно се опитваше да демонстрира гражданска доблест. Неведнъж вече се беше излагал излишно на опасност, докато двамата с Друз служеха като граничен патрул в Африка. Понякога рискът беше неизбежен — самият Друз тази нощ беше рискувал, обхождайки хората си. Но имаше разумен, оправдан риск, имаше и сляпо, безсмислено кокетиране с опасността. Мисълта, че Марк преднамерено не го е разбрал, за да поведе отряда от съгледвачи, беше вбесяваща.

Но вече нищо не можеше да се направи. Щеше да се разправя с Марк, когато групата се върнеше, и да му забрани да се излага на опасност.

Проблемът бе, че денят преваляше, залезът бързо премина в мрак, а съгледвачите не се връщаха.

Друз не беше поръчал на Марк колко време да продължи експедицията, но и през ум не му беше минавало, че отрядът може да не се прибере вечерта. Само Юпитер обаче знаеше какво си е наумил Юниан. Може би намерението му беше да търсят, докато не открият нещо, което си струва да бъде открито.

На сутринта още ги нямаше. По обяд, дълбоко обезпокоен и изпълнен с лоши предчувствия, Друз прати втора група съгледвачи да търсят първата с изричната заповед да не остават извън лагера след падането на нощта. Те обаче се върнаха след по-малко от три часа. В мига, в който видя лицето на водача им, тракиеца Руфус Трог, Друз вече знаеше, че се е случило нещо неприятно.

— Заловили са ги, командире — без предисловие заяви Трог.

Друз с усилие се овладя, за да не издаде тревогата си.

— Къде? Кой?

Тракиецът разказа бързо и стегнато какво бяха открили. На около хиляда крачки на запад и двеста на север се натъкнали на следи от борба — счупени клонки, утъпкана земя, паднала кания, копие, сандал. Следите продължавали още стотина крачки на запад, после гората ставала непроходима и всяка следа от човешко присъствие се губела, сякаш нападателите, връхлетели изневиделица и пленили съгледваческата група, се стопили във въздуха заедно с пленниците си.

— Не намерихте ли тела?

— Не, командире. Нямаше и следи от кръв.

— Е, и на това сме благодарни — каза Друз.

Но положението никак не беше розово. Само за два дни на брега вече беше загубил половин дузина от хората си, в това число и най-добрия си приятел. Може би тъкмо в този момент местните ги измъчваха, ако не и по-лошо. На всичкото отгоре недвусмислено беше показал на жителите на тази земя, че отново армия от нашественици е посетила страната им. Разбира се, те рано или късно щяха да разберат, но Друз не искаше да знаят къде са се разположили на лагер, преди да са готови укрепленията, военните машини и всичко останало.

Сега всеки момент можеше да се очаква нападение, без хората му да са подготвени за това. Каква красота! Името на Тит Ливий Друз щеше да се предава от поколение на поколение, защото е обрекъл на гибел втората експедиция по същия начин, по който се беше провалила и първата!

Друз разбираше, че е редно да докладва за случилото се на Луций Емилий Капито. Командирите трябваше да са информирани за подобни неща. Мисълта, че ще се наложи да признае публично глупостта си, го изпълваше с гняв, макар че глупакът всъщност не беше той, а Марк Юниан. Отговорността обаче беше негова. Той написа кратко писмо до консула, в което му съобщаваше, че е пратил съгледвачески отряд на разузнаване и хората му очевидно са били пленени от неприятеля. И толкоз. Никакво извинение, че е пратил разузнавачи, преди лагерът да е напълно укрепен. И случилото се само по себе си беше достатъчно. Нямаше нужда да напомня на Капито какво грубо нарушение на общоприетата тактика е извършил.

Малко преди мръкнало получи отговор от консула. Смразяващо послание, в което Капито му заповядваше да го държи в течение на по-нататъшния развой. Не толкова казаното, а по-скоро премълчаното оставяше впечатлението, че ако местните нападнеха лагера през някой от следващите дни, Друз щеше да бъде оставен да се оправя сам.

Нападение не последва. През целия следващ ден Друз обикаляше неуморно лагера и пришпорваше инженерния отряд да бърза с укрепленията. Когато ловците тръгнеха за сърни, диви прасета или птици, с тях тръгваха три пъти повече войници от обичайното и той не можеше да си намери място, докато не се върнеха. По някое време прати отново съгледвачи, предвождани от Руфус Трог, да проучат района, където бяха заловени Марк и другарите му, и да потърсят нови следи. Ала Трог и този път се върна, без да донесе някакви полезни сведения.

Тази нощ Друз спа лошо, измъчван от комарите, от несекващите крясъци откъм джунглата и горещата влага, която го обгръщаше като напоена с вода вълна. На едно дърво наблизо запя птица и дълбокият й трепетен глас му прозвуча като погребална песен. Съдбата на Марк не му даваше мира. Убеждаваше се, че не са го убили, защото ако имаха такова намерение, щяха да го сторят още на мястото на засадата. Не, бяха го пленили, за да го разпитват. Но тогава…

Най-сетне настъпи утрото. Друз излезе от палатката и видя откъм брега да се приближават стражите.

Марк Юниан беше с тях, изнурен и парцалив, а след него се тътреха още няколко души в същия плачевен вид — очевидно съгледвачите, с които беше тръгнал на разузнаване в гората.

Друз потисна гнева си. Имаше достатъчно време да ругае Марк по-късно. Пък и облекчението, че го вижда жив, измести всичко останало.

Той прегърна сърдечно Юниан и се отдръпна да го огледа. Нямаше никакви следи от нараняване.

— Е, Марк? Не очаквах, че няма да се приберете цяла нощ.

— Нито пък аз. Щяхме само малко да се поослушаме и да се върнем, поне така си го представях. Но едва бяхме излезли от лагера и те се стовариха отгоре ни от дърветата. Опитахме се да се съпротивяваме, но сигурно бяха стотина. Много бързо се справиха с нас. Овързаха ни с копринени въжета — поне така ги усетих, но може да беше и нещо друго — и ни понесоха през гората. Градът им е на по-малко от час път оттук.

— Градът ли? В този пущинак — град?

— Точно така, град. Другояче не мога да го нарека. Не знам колко е голям, но със сигурност никак не е малък, поне колкото Неапол ще да е. Ако не и колкото Рим.

Гората била изсечена на огромна площ. Имало огромни площади и блестящи храмове, и дворци от бял камък, по-големи дори от Капитолия, пирамиди със стотици стъпала, водещи към светилищата на върха им, широки стъпаловидни улици от същия издялан бял камък с внушителни статуи на ужасяващи богове и чудовища по цялото им протежение и какво ли още не. Населението на града било огромно, а богатствата му — несметни. Дори обикновените хора, макар да били облечени с прости памучни туники, имали благоденстващ вид. Величествените жреци и благородници, които се разхождали свободно сред простия народ, били ослепителни във великолепието си. Юниан нямаше думи да ги опише. Били облечени в тигрови кожи и наметки от зелени и червени пера, а на главите си носели високи корони от още по-ярки пера. На ушите си имали обици от гладки зелени камъни, огърлици от същите камъни висели на шиите им, а на кръста, китките и глезените носели масивни златни гривни. Златото било навсякъде. За тези хора то било като медта и калая за римляните. Не можеш да избягаш от него — злато, злато, злато!

— Най-напред ни нахраниха, после ни отведоха при царя си — разказваше Юниан. — Той ни наля със собствените си ръце някакво питие в зелени чаши от същия гладък камък, от който правят накитите си. Беше силно и с вкус на мед и билки, малко странно, но приятно за пиене, а когато се почерпихме, попита за имената ни и с каква цел сме дошли…

— Попитал ви е, Марк, така ли? И вие го разбрахте? Как е възможно?

— Той говореше латински — отвърна Марк, сякаш това се разбираше от само себе си. — Не много добре, естествено, но какво ли да очакваме от един скандинавец? Всъщност може да се каже, че латинският му е много лош. Но той го говореше достатъчно добре да го разберем. Естествено не му казах направо, че съм съгледвач на армия от нашественици, но то и така беше ясно…

— Чакай, чакай малко! — прекъсна го Друз. — Сигурно не съм те разбрал добре. Според теб царят на тези хора е норвежец?

— Как, не ти ли казах? — засмя се Юниан. — Да, скандинавец е! Името му е Олав Датчанина, един от онези, които преди време дошли от Виниландия с Харалд Свеона, и оттогава живее тук. Местните гледат на него почти като на бог. Той седи на блестящ трон, със скиптър от зелен камък в ръка и куп златни верижки на шията, а короната от пера на главата му е половин човешки бой висока. Всеки път, когато стане и тръгне, те посипват пред него цветни листа, лягат ничком и закриват очите си с ръце, та да не ги ослепи блясъкът му, и…

— Царят им е скандинавец! — изумен повтори Друз.

— Огромен тромав северняк с черна брада и очи като на дявол — кимна Юниан. — И иска веднага да те види. „Прати ми вашия генерал — така каза. — Трябва да говоря с него. Доведи ми го утре сутрин. И да няма никакви войници с него. Генералът трябва да дойде сам.“ На мен ми каза, че ми разрешава да те придружа до онова място в гората, където ни заловиха, но там трябва да те оставя сам да чакаш хората му да те отведат при него. И уверявам те — и през ум не ми мина да споря.

Всичко това определено надхвърляше пълномощията на Друз. Той нямаше друг избор, освен да тръгне на юг лично и да докладва за случилото се на консула Луций Емилий Капито.

Първото, което с удоволствие забеляза, беше, че лагерът на Капито далеч отстъпва на неговия. Но поне шатрата на консула беше опъната — както се очакваше, размерите й бяха внушителни, — а самият Капито седеше на писалището си, заобиколен от цял полк писари, и преглеждаше купищата книжа пред себе си.

Той вдигна поглед и погледна кисело Друз, сякаш появата на легионния легат на северния лагер беше просто досадно прекъсване, което отвличаше вниманието му от далеч по-важната задача да прегледа описа на инвентара. Двамата открай време не се обичаха особено. Капито, петдесетгодишен мъж с грубовато лице и масивна челюст, навремето изглежда беше водил тежки словесни битки в Сената с бащата на Друз по повод някои военни назначения — синът не знаеше подробности и не искаше да знае — и не криеше раздразнението си, че са му натрапили младия Друз на такава висока длъжност в командването.

— Проблем ли има? — попита консулът.

— Така ми се струва, консуле.

Той изложи положението по възможно най-сбития начин — завръщането на пленените съгледвачи здрави и невредими, стряскащата близост на голям град с неизвестно как попадналия там скандинавски цар и молбата Друз да иде там сам като пратеник при същия този цар.

Капито като че беше забравил за изчезналите съгледвачи. Личеше как се рови в паметта си, сякаш ставаше дума за някакъв епизод от времето на Луций Агрипа. Най-сетне впери леден поглед в лицето на Друз и изрече:

— Е? И какво смяташ да правиш?

— Мисля да ида.

— Мислиш? А да виждаш някакъв друг избор? По някакво чудо този човек е успял да стане цар на меднокожите варвари, само боговете знаят как, и вика на разговор римски офицер, може би за да му предложи договор, който ще постави целия му народ под властта на негово императорско величество, каквото е било първоначалното намерение на северняците, ако не си забравил — и този офицер се колебае?!

— А ако този северняк има недотам приятелски намерения, консуле? Ще ти напомня, че иска да ида сам, без охрана…

— Като посланик. Дори един северняк не би посегнал с лека ръка на живота на пратеник, Друзе. Но ако все пак го направи, ще се погрижа да бъдеш отмъстен както подобава. Имаш думата ми. Срещу всяка капка от твоята кръв ще текат реки от тяхната.

Консулът Луций Емилий Капито удостои Друз със смразяващата усмивка на василиск и се върна към описите и отчетите.

Друз стигна лагера си доста след смрачаване. В гората ехтяха познатите вече крясъци, а над главата му прелитаха тайнствените летящи създания. Комарите се бяха събудили и търсеха нощната си плячка. Той обаче беше прекарал вече четири нощи тук и започваше да свиква, за своя изненада тази нощ спа спокойно, а на сутринта беше готов да поеме към града на меднокожите хора.

— Нищо няма да ти стори — мрачно го увери Марк Юниан, когато стигнаха мястото, където трябваше да се разделят. — Сигурен съм. — Тонът му обаче не беше дотам убедителен. — Северняците може да се трепят помежду си, но никога не биха вдигнали ръка на римски офицер.

— И аз мисля, че няма да го направи, но все пак благодаря ти, че се опитваш да ми вдъхнеш кураж. Това ли е мястото?

— Това е, Тите…

Друз посочи към лагера.

— Върви, Марк. Да не правим драма. Ще поговоря с този Олав, ще разбера как стоят работите тук и довечера ще съм в лагера, вече ще имам представа как трябва да се действа нататък. Хайде, Марк, тръгвай!

Юниан бързо го прегърна, усмихна се неуверено и си тръгна. Друз се облегна на грапавия ствол на една палма и зачака дивите си водачи.

Измина може би час. Слънцето едва беше изгряло, а жегата вече беше непоносима. Щом зимата е такава, мислеше си Друз, как ли бихме преживели лятото? Беше се облякъл в парадните доспехи, с тежки наколенници, плетена ризница и шлем с гребен, с плащ на легат и къс параден меч. Искаше да демонстрира цялото римско величие, което му беше по силите, пред краля-варварин на този варварски народ. Ала жегата беше непоносима и той се потеше, сякаш беше в баня. Едно-две насекоми успяха да се промушат под бронята му и досадното гъделичкане по гърба започваше да го изнервя. Вече му прилошаваше, когато от гъсталака пред него безшумно изникна колона от петима или шестима мъже.

Всичките бяха голи до кръста, мургави, с тънки стиснати устни, носове като ятагани и странни полегати чела. Бяха учудващо ниски, не по-високи от дребна жена, но достойнството и гордата осанка ги правеха да изглеждат по-едри. На главите си имаха високи диадеми от щръкнали зелени и жълти пера. Трима бяха въоръжени с копия, а останалите носеха зловещи на вид мечове от тъмен, наподобяващ стъкло камък, с назъбени като пила острия.

Дали бяха негови водачи или палачи?

Друз остана неподвижен, докато ги чакаше да се приближат. Мигът беше зареден с напрежение. Не че се боеше за себе си, не. И в този миг помнеше, че дължи на боговете една смърт и рано или късно ще плати дълга си. Ала не искаше тази смърт да бъде позорна и глупава — например да пристъпи с широко отворени очи към смъртоносния враг. В мигове на опасност всеки път се молеше, ако часът на смъртта му е дошъл, поне тя да донесе някаква полза за империята. А каква е ползата да умреш глупаво?

Ала тези мъже не идеха да го убият. Приближиха се до него и застанаха от двете му страни — трима отпред и трима отзад, — изучавайки го с очи, тъмни като нощта и напълно безизразни. Най-сетне един от тях даде знак с върховете на пръстите си и мъжете го поведоха към гората.

До пладне имаше още много време, когато стигнаха града. Марк Юниан не беше преувеличил великолепието му. Друз беше израсъл в Рим и цял живот беше живял с мисълта, че няма по-величествен и прекрасен град. Дори и източният Константинопол не би могъл да се сравни с вечния Рим, поне така беше чувал. Ала този тук беше не по-малко внушителен, макар и по свой начин. А може би дори не беше столица на този народ! За кой ли път Друз се усъмни, че завоюването на Новия свят ще бъде проста работа.

Намираха се на площад с невиждани размери. От двете му страни се издигаха огромни каменни сгради, някои четвъртити, други с форма на пирамида, но всичките непривични на вид и неописуемо величествени. Имаше нещо странно в тях и скоро Друз осъзна какво е — никъде не се виждаха арки. Изглежда тези хора не признаваха сводовете. Независимо от това сградите им бяха просторни и солидни на вид. Фасадите бяха целите в изкусна резба и оцветени с ярки багри. Пред тях се издигаха редици от каменни колони, покрити с изображения на свирепи воини в цялото им варварско великолепие, като нито едно не се повтаряше. Колоните също бяха боядисани в пъстри цветове — червени, сини, зелени, жълти, кафяви. В самия център на площада се извисяваше каменен олтар със статуя на двуглав тигър отгоре. От двете му страни бяха разположени фигурите на полулегнали мъже със свити колене и извърнати на една страна глави — очевидно някакви божества, тъй като на коремите им имаше каменни дискове, отрупани с приношения от плодове и зърно.

Наоколо гъмжеше от народ, точно както беше казал Марк — обикновени хора в прости къси туники, благородници с великолепни диадеми и одежди, всичките пеша, сякаш тук не познаваха нито каруцата, нито носилката. Никъде не се виждаше кон. Ако трябваше да се носи нещо, носачът беше човек, колкото и тежък да бе товарът. Изглежда в този Нов свят нямаше ездитни и товарни животни.

Като че никой не обръщаше внимание на Друз, докато се движеше през тълпата.

Стражите му го отведоха до една пирамида с плосък покрив в дъното на площада, после поеха по безбройните каменни стъпала към светилището на върха, пред което се извисяваше висока колонада.

Олав Датчанина ги чакаше там, седнал на трон и със скиптър от зелен камък в ръка. От двете му страни бяха застанали двама богато облечени мъже от местните, вероятно висши жреци. Когато Друз се приближи, севернякът се изправи и протегна с тържествен жест скиптъра си към него.

Беше толкова величествена гледка, че коленете на Друз омекнаха. Дори самият император на Рим, Август Сатурнин Цезар, не беше събуждал у него подобно благоговение. Сатурнин, с когото Друз се беше срещал неведнъж очи в очи, беше висок, властен и величествен, една наистина царствена фигура. Ала при все това той си оставаше просто човек в пурпурна роба. А Олав, този скандинавски цар на Юкатан, приличаше… на какво? На бог? На демон? Не човек от плът и кръв, а някакво страховито, фантастично, почти нереално същество.

Дори одеянията му всяваха ужас — тигровата кожа около кръста му, огърлицата от мечи зъби и масивни зелени камъни на голите му гърди, широките златни гривни, тежките обици, великолепната корона от ярки пера и искрящи скъпоценни камъни. Ала тези украшения, колкото и кошмарни да бяха, създаваха само част от демоничния ефект. Самият човек правеше останалото. Олав беше най-високият мъж, когото Друз беше виждал, поне половин глава над него, макар самият той да беше висок. Тялото му беше като масивна колона, широко в плещите и с могъщ гръден кош, а лицето…

Какво лице! С квадратна челюст, едра издадена брадичка и тъмни пламтящи очи, раздалечени и хлътнали дълбоко в орбитите, а устата наподобяваше хищната паст на диво животно. Макар повечето му сънародници да бяха светлокоси и червенолики, косата на Олав беше черна и буйна като грива, а гъста рошава брада покриваше бузите и част от гърлото му. Това беше лице на звяр в човешки облик, жесток, неумолим, безжалостен — ала в очите му светеше човешки ум.

Описанието на Марк не беше подготвило Друз за онова, което виждаше пред себе си. Той се запита дали от него не се очаква да падне на колене или нещо от този род. Всъщност нямаше значение — така или иначе нямаше да го направи. Ала пред подобен човек това като че би било най-уместно.

Олав се приближи, докато се озова почти лице в лице с него, и изрече на лошия си, но разбираем латински:

— Ти ли си генералът? Как ти е името? А рангът?

— Името ми е Тит Ливий Друз и съм син на сенатора Луций Ливий Друз. Назначен съм за легионен легат лично от император Сатурнин Август.

Скандинавецът издаде нисък ръмжащ звук, сякаш да покаже, че е чул, но не е впечатлен.

— Аз съм Олав Датчанина и съм цар на тази страна.

Олав посочи човека от лявата си страна — намръщен мъж с орлов нос, облечен почти толкова пищно, колкото и самият той.

— Това е На Поот Уук, жрецът на бог Чак-Моол. А този е Хунак Сеел Кауич, повелителят на свещения огън.

Друз кимна първо към единия, после към другия. На Поот Уук. Хунак Сеел Кауич. Бог Чак-Моол. Това не бяха имена, а просто звуци.

По знак на скандинавеца жрецът на Чак-Моол донесе чаша от онзи гладък зелен камък, който тук изглежда беше на голяма почит, и повелителят на свещения огън я напълни със същата сладка течност, за която му беше разказал Марк. Друз отпи предпазливо. Питието беше и сладко, и ароматно и той реши, че ако пийне повечко, главата му може да се замае. Отпи само няколко малки глътки от учтивост и вдигна глава. Жрецът с жест му посочи да пие още. Друз си даде вид, че го прави, после му върна чашата.

Севернякът се върна на трона си и даде знак да донесат и на него от меденото вино, изпи го на един дъх и, вперил свирепия си поглед в лицето на Друз, внезапно се впусна да разказва историята на приключенията си в Новия свят. Не беше лесно да се проследи всичко, тъй като латинският му беше далеч от съвършенството, пък и очевидно не беше говорил от години, но Друз успя някак да сглоби историята или поне най-важното от нея.

След като Харалд и другарите му го оставили на Юкатан и отплавали за Европа, за да отнесат вестта за Новия свят на императора, Олав много бързо си спечелил влияние сред хората в тази страна, които наричаше маи. Друз не би могъл да каже дали това е името, с което те се наричаха, или е измислица на Олав, но беше почти сигурен, че няма нищо общо с названието на латинския месец. Не стана ясно и какво се е случило с другите скандинавци, останали в Новия свят с Олав, но Друз мъдро се въздържа от въпроси — достатъчно добре познаваше тази скандалджийска, свирепа раса. Затвори седмина от тях в една стая и на сутринта ще са живи само четирима, а единият ще подпали пожар и ще остави другите да изгорят. Другарите на Олав сигурно отдавна бяха мъртви.

Той самият обаче благодарение на силата и на непоклатимата си самоувереност беше успял да стане най-напред военачалник, а после и цар на този народ, почти бог. Това се случило, защото един съседен град решил да започне война срещу неговия скоро след пристигането му. Доколкото можа да схване Друз, тази страна нямаше върховен владетел — всеки град беше независим, макар понякога да се съюзявали срещу общ враг. Маите били свирепи воини, но когато войната избухнала, Олав обучил мъжете в града да се бият по начин, който не били и сънували, един вид съчетание от римска дисциплина и северняшка бруталност. Под негово предводителство те станали непобедими. Град след град падали пред армиите на Олав. За пръв път в историята на маите Юкатан се обединил в нещо като империя.

От чутото Друз остана с впечатлението, че Олав е успял да влезе в досег и с други царства в Новия свят — едно на запад в Мексико и друго на юг, което наричаше Перу. Дали беше стигнал лично до тези далечни земи или беше пратил посланици? Трудно беше да се каже, но изглежда хората в тези царства знаеха за бледоликия чернобрад чужденец, обединил враждуващите градове на Юкатан в империя.

Тъкмо с войските на тази империя се сблъскали легионите на първата експедиция и били пометени.

— Всички загинаха — завърши Олав, — освен няколкото души, които оставих да избягат, за да разкажат историята. Същото ще се случи и на тебе и хората ти. Събирай си багажа, римлянино. Върви си у дома, докато още можеш.

Пламтящите му очи изразяваха неописуемо презрение.

— Спасявайте се — повтори той. — Вървете си.

— Изключено — поклати глава Друз. — Ние сме римляни.

— Тогава ще има война. И ще бъдете унищожени.

— Аз служа на император Сатурнин. Той вече е заявил правата си върху тези земи.

Олав се изсмя демонично.

— Твоят император със същия успех може да заяви правата си върху Луната, приятелю! И даже ще му е по-лесно да я превземе, бъди сигурен! Тази земя е моя.

— Твоя?

— Моя. Спечелена с пот и кръв, да, с кръв. Тук аз съм господар. Аз съм цар, дори бог. Те гледат на мен като на Один, Тор и Фрей, взети заедно. Вие бихте казали Юпитер, Марс и Аполон — поясни той, улавяйки недоумяващия поглед на Друз. — Аз съм Олав. Тук аз царувам! Събирай си войската и се махай! — Олав плю. — Римляни!

— Какво представлява армията им? — попита консулът Луций Емилий Капито.

— Не видях армия. Видях град, селяни, зидари, тъкачи, златари, жреци, благородници — отвърна Друз. — И Датчанина.

— А, да, Датчанина! Варварин, и то от най-свирепите! Ние ще отнесем кожата му у дома и ще я окачим на стълб пред Капитолия, както се окачва кожа на див звяр. А как мислиш, къде е армията им? Не забеляза ли казарми, полигони?

— Бях в сърцето на един оживен град — обясни Друз. — Видях храмове и дворци, може би и магазини. В Рим някой виждал ли е казарми насред Форума?

— Те са просто едни диваци, които се сражават с лъкове и копия — заяви Капито. — По всичко личи, че нямат дори кавалерия. Не познават арбалетите и катапултите. Ще ги пометем за три дни.

— Да. Може би.

Нямаше смисъл да спори. По-възрастният мъж носеше отговорността за действията на армията. Той самият беше негов подчинен. А армиите на Рим вече тринайсет века продължаваха своя победен ход по света, без да срещнат съперник, способен да им се противопостави. Анибал и неговите картагенци, неистовите галски воини, дивите британци, готите, хуните, вандалите, персите, неукротимите тевтонци — всички те бяха отправяли предизвикателство към Рим и бяха пометени.

Е, имаше и поражения. Анибал се беше опитал да създава проблеми, слизайки със слоновете си от планините. Вар беше изгубил трите си легиона в тевтонските гори. Само преди пет-шест години армията на Валерий Гаргилий Марций беше разбита точно тук, в Юкатан. Но да изгубиш отделна битка беше нещо нормално. А като цяло съдбата на Рим беше да владее света. Как го беше казал Вергилий? „За римляните няма граници в пространството и времето.“

Ала Вергилий не беше поглеждал в очите на Олав Датчанина, нито на консула Луций Емилий Капито. За разлика от Друз, който се чудеше как седемте легиона на втората експедиция ще се бият срещу армията на брадатия бял бог на маите. Седем легиона — това правеше към четиридесет хиляди души. Срещу неизвестно колко маи, може би милиони, жените им, боговете им… Римляните се бяха сражавали и преди срещу далеч по-многоброен противник и бяха побеждавали. Но не толкова далеч от дома и не срещу Олав Датчанина.

Планът на Капито беше да нанесе незабавен удар срещу най-близкия град. Римските катапулти и тарани бързо щяха да разклатят стените, които не изглеждаха толкова яки, колкото на римските градове. Странно беше, че тези хора не изграждат по-яки укрепления, когато от всички страни ги заобикаляха врагове. Но пък и враговете сигурно не познаваха катапултите и тараните.

След като пробиеха стената, конницата щеше да нахлуе на централния площад и да всее ужас сред населението, което никога не беше виждало коне и щеше да ги помисли за чудовища. После пехотата щеше да нападне от всички страни, да опустоши храмовете и да изколи жреците, но най-вече да залови и да убие Олав Датчанина. Никакъв плен и тържествено отвеждане в Рим, беше изричната заповед на Капито. Не, трябваше да го намерят, да го убият и така да обезглавят империята на маите с един удар. Стореха ли това, цялата политическа структура щеше да рухне. Съюзът на градовете щеше да се разпадне и римляните щяха да ги превземат един по един. Без Олав и дисциплината армията им щеше да се скапе и те отново ще се превърнат в шайка безпомощни диваци, тръгнали със смешните си оръжия срещу железните римски легиони.

Неясната съдба на първата експедиция с нищо не подсказваше от какво трябва да се опасяват. Гаргилий Марций не беше разбрал какъв военачалник има насреща си в лицето на Олав. Благодарение на Друз Капито го знаеше. Превръщайки Датчанина в своя главна мишена, той щеше да подсече мощта на врага още през първите дни на кампанията. Така заяви и кой беше Тит Ливий Друз, двайсет и три годишният негов подчинен, та да решава дали може или не може да стане това?

В трите римски лагера веднага закипя трескава подготовка за битката. Обсадните машини бяха закарани в края на гората и работниците започнаха да изсичат дърветата, та да им отворят път. Кавалеристите подготвяха конете, центурионите упражняваха пехотинците. Под прикритието на нощта съгледвачи се промъкнаха до стените на града, за да открият къде са най-слабите им точки.

Не беше никак леко да се подготви всичко в тази ужасна тропическа жега, която лепнеше като мокро вълнено одеяло. Жилещите насекоми бяха безпощадни и денем, и нощем — не само мравките и комарите, но и скорпионите, и още много други, които римляните не познаваха. От време на време в лагера пропълзяваха змии — тънки и зелени, със свирепи жълти очи. Много хора бяха ухапани, а петима или шестима умряха. Въпреки това работата продължаваше.

Рано следобед в деня преди нападението облаците внезапно се сгъстиха и небето почерня. Вятърът през целия ден беше силен, ала сега бушуваше страховито, носейки непоносим задух и такива мълнии и гръмотевици, че сякаш светът се цепеше. Почти веднага заваля проливен дъжд и се развилия буря, каквато никой от римляните не беше виждал. Тя заплашваше да ги смете в шепата си и да ги запрати далеч навътре в сушата.

Палатките още с първите пориви на вятъра се откъснаха от колчетата и се разлетяха наоколо. Друз се беше скрил с хората си под каруците и с изумление наблюдаваше как първата редица дървета край брега се преви под напора на бурята така, че короните почти докоснаха земята, после започнаха да се сгромолясват, изтръгнати от корен. Самите каруци подскачаха и се местеха. Конете цвилеха като обезумели. Някой изкрещя, че корабите потъват. Друз погледна нататък и видя, че наистина много от тях са преобърнати сякаш от ръката на великан. Тогава откъм морето придойде гигантска вълна и се стовари с трясък върху западния вал, помитайки го напълно.

Силата на бурята изглеждаше почти свръхестествена. Дали Олав Датчанина не беше в съюз с боговете на тази страна? Сякаш беше решил да не хаби воините си срещу нашествениците, а да призове на помощ тази страховита буря.

Нямаше къде да се скрият от нея. Можеха само да се притискат към земята под черното небе, приковани към тясната пясъчна ивица, докато над тях вилнееше вихърът. Светкавиците прорязваха небето като проблясъци на фантастични мечове. Грохотът на бурята се смесваше със страшния вой на вятъра.

След няколко часа дъждът като че намаля, после внезапно спря. Над цялата сцена се възцари някакво зловещо, свръхестествено спокойствие. Друз се изправи зашеметен и се опита да прецени щетите — съборени стени, изтръгнати палатки, преобърнати каруци, разпиляно оръжие. Но тогава вятърът и дъждът внезапно се върнаха с още по-голяма сила, сякаш природата им се подиграваше с този кратък отдих, и бурята продължи да бушува през цялата нощ.

На сутринта лагерът беше в руини. Нищо от построеното не беше останало. Стените ги нямаше. Широка ивица от крайбрежните дървета беше напълно изкоренена. По брега зееха големи ями, в които лежаха стотици удавени мъже. Много от корабите бяха изчезнали, а останалите бяха полегнали на една страна.

Денят донесе адска жега, а въздухът беше така наситен с влага, че не можеше да се диша. Отнякъде започнаха да прииждат вълна след вълна отвратителни твари — змии, паяци, пълчища жилещи мравки и скорпиони и какви ли още не гадини, изглежда бурята ги беше прогонила от гората. Всичко приличаше на кошмар, който не свършваше с утрото. Друз събра хората си и мрачно им нареди да започнат разчистването на лагера, но никой не знаеше откъде да захване и мъжете се лутаха като сенки сред развалините.

Два дни се бориха с хаоса, оставен от бурята. На втората сутрин Друз прати бързоходец в лагера на Капито да разбере как стоят работите там, но мъжът се върна след по-малко от час и докладва, че част от брега на юг е погълната от морето и пътят по плажа е прекъснат, а гората е непроходима от падналите дървета.

На третия ден дойде първото нападение на маите — дъжд от стрели, които се посипаха върху тях сякаш от въздуха. Никъде не се виждаха стрелци — сигурно бяха доста навътре в гората и пращаха стрелите си напосоки, но лъковете им очевидно бяха изумително мощни. Стрелите бяха стотици и хиляди и макар да биеха безцелно, още в първите мигове загинаха петдесетина души. Друз нареди пет отделения бронирани пехотинци под командването на Марк Юниан да навлязат в гората, за да потърсят скритите стрелци, но от тях нямаше и помен.

На следващия ден в залива се появи кораб с флага на Луций Емилий Капито, а след него и още три. Друз лично се качи в една лодка, за да посрещне консула. Видът на Капито беше по-мрачен от всякога. Разбра се, че лагерът му е напълно разрушен. Беше изгубил близо половината от хората си и цялата си екипировка. Това бяха единствените му оцелели кораби. Тъй като не беше успял да се добере до лагера на Мазурий Титан по суша, беше решил да плава на север с надеждата да намери лагера на Друз в по-добро състояние.

Друз нямаше друг избор, освен да предаде командването на Капито, макар че началникът му изглеждаше съвсем зашеметен от случилото се.

— Той не става за нищо! — страстно заяви Марк Юниан, но Друз само вдигна рамене и отказа да спори. Капито беше старшият офицер тук и нямаше какво да се прави.

На другия ден върху тях се посипа нов дъжд от стрели, на следващия се повтори същото. Войската на пришълците стоеше безпомощна сред руините на лагера си, неспособна да се придвижи и петдесет крачки навътре в тази враждебна димяща джунгла и изложена на стихиите, отровните влечуги, глада, болестите, комарите, стрелите. Стрелите! Положението ставаше все по-нетърпимо. Дори на Квинтилий Вар, изгубил трите легиона на Август Цезар, едва ли му е било по-тежко, мислеше си Друз.

А тук легионите бяха седем.

След като се посъветва с Капито, който имаше съвсем болен вид, Друз нареди на брега редица от собствените си стрелци да посрещнат нападението на маите с ответна стрелба напосоки. Тази тактика даде някакъв резултат, макар и малък — след битката в гъсталака бяха открити дузина мъртви маи. Всички бяха облечени с нещо като ризници от степан памук. Но при втората атака римляните изгубиха двайсет души, а при третата — още петнайсет. Лагерът беше пълен със змии, които също сееха смърт, а някои от мъжете умираха от ухапванията на отровни насекоми, каквито никой не беше виждал.

Следващият враг беше треската — хората се разболяваха с десетки, храната също не достигаше, защото бурята беше прогонила сърните и прасетата от гората. Марк Юниан дръпна Друз настрана.

— Победени сме, също като първата експедиция. Трябва Да се качим на корабите и да потегляме за дома.

Друз поклати глава, макар да знаеше, че е прав. Заповедта за отстъпление трябваше да дойде от Капито, а консулът беше потънал в някакъв трескав унес.

Така минаваха дните и всеки от тях носеше нови загуби на хора от болести, глад или просто от изтощение, а нападенията на маите още повече влошаваха положението.

— Ние ще пометем стените на този град! — заяви Капито в един от редките си моменти на просветление.

Ала Друз знаеше, че това не може да стане. Най-много да останат в лагера и да го удържат, да търсят храна и вода и да отблъскват непрестанно прииждащите вълни на стрелците.

На двайсет и третия ден от юг се появи група мъже, петдесетина на брой, всичките окъсани и изнемощели. Бяха единствените оцелели от лагера на Мазурий Титан, които с мъка си бяха проправили път през гората, за да търсят другарите си. Самият Титан беше мъртъв, а бурята беше потопила всичките им кораби.

— Трябва да се махаме оттук — каза Друз на Капито, който го гледаше с невиждащ изцъклен поглед. — Нямаме никаква надежда. Стрелците всеки ден ще ни избиват, а ако оцелелите не умрат от треската, Олав Датчанина рано или късно ще прати хората си тук да довършат започнатото.

— Императорът ни прати да превземем тази земя — заяви Капито, надигайки се от леглото си, и се огледа с някакво отчаяно, трескаво оживление. — Нима не сме римляни? Нима ще дръзнем да се върнем при негово императорско величество с жалката история за провала си?

Той се отпусна назад изтощен, като продължаваше да мърмори несвързано, но Друз знаеше, че дългът му повелява да изпълнява докрай волята му на командир.

На двайсет и осмия ден на брега се появи отряд на маите от няколкостотин души, въоръжени с копия. Друз лично поведе контранападението, макар да му беше неимоверно трудно да събере достатъчно хора, годни да се бият. Маите посрещнаха неочаквано умело римските мечове и копия, но в крайна сметка бяха отблъснати с цената на трийсет римски живота. Още няколко такива битки, мислеше си Друз, и с нас е свършено.

Капито умря от треската на следващия ден.

Друз се погрижи за достойно погребение, подобаващо на консул, умрял в служба на империята в далечна земя. Когато последните думи бяха произнесени и последната лопата пясък беше хвърлена върху ковчега, Друз си пое дълбоко дъх и се обърна към лейтенантите си:

— Е, сега вече приключихме тук. Всички на корабите! На корабите!

Този път от над четиридесет хиляди мъже, участвали във втория опит на Рим да завземе Новия свят, се върнаха шест хиляди. Стотици се изгубиха по пътя в морето, включително и корабът под командването на Марк Юниан. За Друз това беше най-тежкият удар — да изгуби Марк в тази идиотска авантюра. Колкото и да се опитваше да погледне на смъртта на приятеля си с безстрастното око на древен римлянин, не му се удаваше да скрие болката и скръбта си. Да, наистина дължеше на боговете една смърт, но не тази на Марк. Друз знаеше, че ще носи в душата си скръбта и вината за тази загуба до гроб.

Тежкото пътуване до дома го беше изтощило напълно. Трябваха му две седмици почивка в семейното имение в Лаций, преди да се възстанови достатъчно, за да се яви пред императора, който го прие в хилядолетната императорска вила на Тибър.

Сатурнин беше видимо остарял от последната им среща. Не беше толкова висок, колкото Друз го помнеше — може би беше започнал да се прегърбва, а в лъскавата му черна коса се беше появило първото сребро. Е, всеки остарява, мислеше си Друз. Ала заедно с блясъка на младостта от императора си беше отишло още нещо. Нямаше го и онова усещане за несъкрушима царствена воля, което будеше благоговение у околните. Може би времето е виновно, мислеше си Друз, а може би споменът за Олав Датчанина — този неукротим мъж с наистина безпределна сила.

Императорът някак разсеяно, почти незаинтересовано поиска да узнае каква е била съдбата на втората експедиция. Друз му изложи събитията сбито, безстрастно, описвайки земята, климата, великолепието на единствения град на маите, който беше видял. После премина към бедствията — жегата, змиите, скорпионите, жилещите мравки, враждебността на местните и най-вече страшната буря. За Олав Датчанина не спомена нито дума. Би било неразумно да натяква на императора, че някакъв див северняк е създал в тези далечни земи империя, способна да се противопостави на Рим — това само би разпалило желанието му да види този човек окован във вериги.

Сатурнин го слушаше все така разсеяно, като от време на време задаваше въпроси, но липсата му на интерес беше очевидна. А Друз се приближаваше към най-трудната част от доклада си — равносметката. Беше настъпил моментът да сподели мислите си за цялото начинание в Новия свят.

Това трябваше да се направи внимателно. Друз знаеше, че на император съвети не се дават — можеш само да намекваш, да внушаваш, да го водиш към заключенията, до които искаш да стигне. И да бъдеш особено предпазлив, когато стигнеш до неизбежния извод, че любимото начинание на императора се е оказало гибелна заблуда и е напълно неосъществимо.

Ето защо той започна отдалеч — заговори за трудностите, с които се бяха сблъскали, за проблемите с превозването на екипировката и провизиите на такова далечно разстояние, за многобройното по негови пресмятания население на Новия свят, за неблагоприятния климат и болестите. Сатурнин като че го слушаше, но някак отдалеч.

Друз реши да прояви известна дързост и му напомни за неговия велик предшественик Адриан, построил същата тази вила, в която се намираха сега — как той в един момент стигнал до неизбежния извод, че Рим не може да праща легионите си до всяка точка на света, че обхватът му си има предели, а някои земи трябва да останат непокорени. Казвайки това, Друз обясни на императора, че отначало не е бил съгласен с виждането на Адриан, ала опитът му в Юкатан напълно е променил мнението му.

Но императорът сякаш беше спрял да го слуша, и то май от доста време. В желанието си да строши тази стъклена преграда между двамата Друз едва не изтърси направо:

— Това е невъзможно начинание, Цезаре, никога няма да успеем. Трябва да се откажем, защото ако продължим, това ще означава гибелта на хиляди от най-добрите ни войници, хвърлени на вятъра пари и прекършен боен дух.

Ала още преди да го изрече, чу как Сатурнин промълви, сякаш беше изпаднал в транс прорицател:

— Рим е океан, Друзе, безкраен и неизчерпаем. Ще връхлитаме бреговете им като океан.

И Друз с ужас осъзна, че императорът вече замисля следващата експедиция.

1951 О.Р.: В очакване на края

По-грозният от двамата преторианци, плосколик и недодялан, с късо подстригана червена коса и широки славянски скули, подметна:

— Императорът те вика, Антипатре. Имал някаква работа за теб.

— Нещо за превеждане — допълни другият, къдрав светлокос гал. — Последното любовно писъмце от нашите приятели гърците, предполагам. Или ще иска ти да им пишеш.

Той смигна кокетно и му хвърли един от ония погледи, които минаваха за съблазнителни. Всички преторианци бяха убедени, че Антипатър е от „ония“, може би заради пригладения му левантински вид, а вероятно просто защото говореше добре гръцки. Само че грешаха. Той беше мургав тъмнокос мъж с тесни бедра и котешка походка. Видът му беше източен, спор нямаше, но заслугата беше изцяло на сирийските му предци. Добрият му гръцки беше просто изискване на професията, а не показател за сексуалните му влечения. Той беше римлянин поне колкото тях. А що се отнася до предпочитанието му към жените, достатъчно беше да попитат Юстина Ботаниатес, която съвсем не беше единствената.

— Къде е сега негово величество? — хладно попита Антипатър.

— В Изумрудената стая — отвърна славянинът. — Гръцките писма, така каза. Доведи ми завеждащия гръцките писма. — Той погледна другаря си и на широкото му лице цъфна грубовата усмивка. — Скоро всички ще започнем да разбираме от гръцко писмо, а, Марий?

— Е, поне ония, които могат да четат и пишат — подсмихна се галът. — Хайде, Антипатре, вдигай се! Не карай Цезар да те чака.

Нямаха никакво уважение към него. Всички те бяха груби, недодялани мъже. Антипатър беше висш дворцов служител, а те — прости войници и не им беше работа да му нареждат. Той ги изгледа отвисоко и погледът му ги принуди да се отдръпнат. Антипатър взе дъсчицата и стилото си и тръгна по слабо осветените коридори на страничното крило към тунела, водещ до централната постройка. От източната страна на Голямата зала за аудиенции бяха наредени множество малки кабинети — Изумруден, Пурпурен, Индигов, Топазен. Изумрудената стая в дъното беше любимата на император Максимилиан — дълга и тясна, без прозорци, цялата в тъкани индиански гоблени, на които върху тъмнозелен фон бяха изобразени ловни сцени — мъже с копия, преследващи слонове, тигри и други фантастични зверове.

— Луций Елий Антипатър — съобщи той името си на стража, младеж около осемнайсетте, когото виждаше за пръв път. — Завеждам гръцките писма, Цезар ме чака.

Младежът кимна с отсъстващ поглед, без да си даде труд да направи обичайната проверка за скрито оръжие.

Антипатър се чудеше за какво ли го вика Цезар. Сигурно да пише — времената бяха такива, че на всяко получено писмо се падаха три-четири изпратени. Само че за какво можеше да пише, когато гръцката армия всеки момент щеше да нахлуе през почти незащитената граница на Западната империя? Със сигурност нямаше да е нов високопарен ултиматум до големия враг на Рим, василевс Андроник, заповядващ незабавно да се изтегли и да спре всякакви по-нататъшни посегателства срещу владенията на империята. Последният от дългата поредица Ултиматуми беше изпратен предната седмица. Вероятно вестоносецът не беше стигнал по-далеч от Македония и му оставаше още много път до Константинопол, където сигурно щяха да захвърлят писанието върху купчината подобни нему с презрителна усмивка.

Не, реши Антипатър. Това навярно беше нещо по-различно. Например писмо от Цезар до някой продажен византийски велможа от африканския бряг на Великото море — да речем, екзарха на Александрия или на Картаген — с куп щедри обещания и увещания да премине на страната на римляните и да нанесе изненадващ удар в гръб, като така ще отвлече задълго вниманието на Андроник и ще позволи на Рим да си поеме дъх и да мобилизира силите си срещу нашественика.

Безумна идея. Никой освен него не би се сетил за подобно нещо. „Бедата ти, Луций Елий — често му казваше Юстина, — е, че имаш прекалено богато въображение, за да си добре.“

Може и да беше така. Но на трийсет и две вече втора година Антипатър беше член на висшия палатинат, най-тясното обкръжение на императора. Цезар го беше направил конник и следващата стъпка беше място в Сената. Никак не беше зле за едно бедно момче от провинциите. Жалко само, че забележителното му издигане се случи, когато самата империя, отслабена от собственото си лекомислие, беше на път да се сгромоляса.

Антипатър надникна в Изумрудената стая.

— Цезаре?

Отначало не видя никого, но после в мъждивата светлина на двете тънки свещи различи фигурата на императора, седнал зад писалището — старинното писалище от екзотична дървесина, зад което бяха седели Емилий Магнус, Метел Домиций и Публий Клеменс, Август, Адриан и Диоклециан. Всичките велики цезари — но сега огромното резбовано писалище като че беше погълнало техния наследник, дребен блед мъж с блестящи морскосини очи със стаена тревога. Беше облечен с проста сива камизола и червени селски гамаши. Единственото, което подсказваше ранга му, беше тънкият наниз перли на едното рамо с две пурпурни ивици отстрани.

Той носеше велико име — Максимилиан. Максимилиан III, наречен Велики, по време на краткото си, но блестящо царуване беше разбил варварите на север и ги беше подчинил завинаги — хуни, готи, вандали и цялата останала рошава и свирепа тълпа. Ала оттогава бяха изминали близо седемстотин години и този Максимилиан, Максимилиан VI, не притежаваше нито плама, нито енергията на знаменития си предшественик. Империята отново беше в опасност, на самия ръб на бездната, както тогава. Ала сегашният Максимилиан едва ли имаше силите да я спаси.

— Викал си ме, Цезаре?

— А, Антипатре! Да. Погледни това.

Императорът му подаде жълтеникав свитък. Щом имаше нужда от превод, значи беше получено отвън. Антипатър забеляза, че ръката на Максимилиан трепери.

Само за една нощ императорът като че се беше състарил видимо и се бе превърнал в немощен старец. А беше едва на петдесет. Но той седеше на трона вече двайсет кошмарни години и царуването му беше трудно още от първия час, когато вестта за смъртта на баща му го застигна, кажи-речи, в мига, в който научи, че гърците са нахлули в африканския проконсулски район. Това африканско нашествие беше първият по-сериозен сблъсък в тлеещия дотогава граничен спор за Далмация, превърнал се в истинска война между Изтока и Запада за тази територия, разделяща двете империи. И по всичко личеше, че войната е навлязла в последната си, решителна фаза.

Антипатър разгърна свитъка и бързо зачете.

— Това писмо е заловено в морето от наш патрул — поясни императорът. — Южно от Сардиния. Гръцки кораб, маскиран като рибарски, който плавал от Сицилия на север. Аз разбрах някои неща…

— Да — кимна Антипатър. — Разбира се, Цезаре.

Всички образовани хора знаеха гръцки, но в римските академии се учеше езикът на Омир, Софокъл и Платон, а не тази съвременна византийска версия, която се използваше от Илирик до Армения и Месопотамия. Езиците се променят. Латинският на Максимилиан VI също не беше този на Вергилий и Цицерон. Тъкмо заради знанието си на съвременния гръцки Антипатър беше стигнал толкова далеч.

Той бързо плъзна поглед по небрежно надрасканите редове. И тутакси разбра защо императорът трепери.

— Милостивият Бог да ни е на помощ! — възкликна Антипатър още преди да е стигнал до края.

— Да — промълви императорът. — Да. Стига да пожелае.

— Беше писмо — каза същата вечер Антипатър на Юстина в малкото си, но уютно жилище на Палатина — от византийския адмирал в Сицилия до командира на друг гръцки флот, който е на котва някъде по западния бряг на Сардиния, макар че досега не сме знаели нищо за това. Писмото нарежда на командира на сардинския флот да продължи на север край Корсика до континента и да превземе двете ни пристанища на лигурийския бряг. Антиполис и Никея.

Не му беше работа да й разправя всичко това. То не само беше военна тайна, чието издаване се наказваше със смърт, но на всичкото отгоре тя беше гъркиня. При това дъщеря на прочутата фамилия Ботаниатес, която от триста години осигуряваше на византийските императори талантливи пълководци. Нищо чудно начело на някой от гръцките легиони, в този миг напиращи към Рим, да стоеше някой неин далечен братовчед.

Той обаче не можеше да скрие нищо от нея. Обичаше я. Вярваше й. Юстина никога нямаше да го предаде, нищо, че бе гъркиня. И от фамилията Ботаниатес, макар и от неин обеднял и западнал клон. Също както неговото семейство се беше отрекло от византийските си корени преди три века и половина, за да търси по-добър живот в Западната империя, така и нейното беше сторило същото, но много по-късно, в детството й. Юстина и сега предпочиташе да говори гръцки, но за нея византийците бяха „гърците“, а римляните — „ние“. Това му стигаше.

— Била съм веднъж в Никея — каза тя. — Хубаво градче, с планини отзад и красиви вили по брега. Климатът е много мек. От север планините го пазят. Навсякъде има палми, цяла зима цъфтят цветя — червени, жълти, бели, всякакви цветове.

— Василевсът не го иска за зимен курорт — изтъкна Антипатър. — Погледни, Юстина.

Той взе дъсчицата за писане и бързо нахвърли приблизителна карта на района — Италия със Сицилия, кривата на лигурийския бряг със Сардиния и Корсика на юг и Далмация на изток. Отбеляза с точки Антиполис и Никея малко наляво от мястото, където Италия започваше да се издължава от сърцето на Европа по посока на африканския бряг.

Юстина се изправи и застана зад него, за да надникне през рамото му. Ароматът на парфюма й го обгърна — този неин вълшебен, влудяващ арабски парфюм с дъх на мирта, който вече не можеше да се купи в Рим заради гръцката блокада — и сърцето му заби лудо. Никога не беше познавал жена като тази малка гъркиня. Тя беше крехка и нежна, всъщност дребна, но с неочаквано пищни извивки на бедрата и гърдите. Бяха любовници от година и половина, но Антипатър беше убеден, че още не е изчерпала целия си запас от любовни трикове.

— И така — каза той, опитвайки се с всички сили да се съсредоточи върху картата, — гърците вече са преминали отсам от африканския бряг и са се установили в Сицилия. За тях ще е детска игра да прекосят тесния пролив при Месана и да тръгнат към столицата. Императорът е убеден, че това е неизбежно, и е разположил половината вътрешни легиони на юг, в Калабрия, за да им попречи да стигнат по-далеч от Неапол. А тук, на североизток — Антипатър посочи горния десен край на полуострова, където Италия граничеше с провинциите Панония и Далмация, сега изцяло под византийски контрол, — е другата половина от армията ни и пази границата край Венеция от неизбежния удар от тази посока. Останалата част от северната ни граница, тази с Галия и Белгия, засега е в безопасност и не очакваме гърците да направят опит да пробият оттам. Но като се вземе предвид всичко това…

Той отново посочи със стилото западните брегове на Сардиния и Корсика.

— Андроник някак е успял да прекара флота си до отдалечените брегове на тези острови, където не сме ги очаквали. Може би са придвижили частите си на запад по африканския бряг и са построили някъде в Мавритания нужните кораби. Както и да е, направили са го и сега могат да ни ударят по фланга откъм запад. Ще минат покрай Корсика и ще завземат лигурийския бряг, после ще използват Никея и Антиполис, за да пратят войска на юг през Генуа, Пиза и Витербо, а там вече никой не може да ги спре да стигнат до Рим. Половината ни армия е на североизточната граница да пази от нападение откъм Далмация, а другата половина чака на юг от Неапол, за да посрещне нашествие откъм Сицилия. Нямаме трета половина, която да спре внезапна атака от незащитената ни страна.

— Не може ли граничните легиони да бъдат изтеглени от Централна Галия, за да защитават лигурийските градове? — попита Юстина.

— Няма да е достатъчно бързо, та да изпреварят гърците. Във всеки случай дори да изтеглим легионите си от Галия, гърците могат просто да се придвижат на запад от Далмация, да навлязат в Галия Транзалпина и да се спуснат надолу през планините, както е направил Анибал преди петнайсет века. — Антипатър поклати глава. — Не, хванати сме в капан. Обградили са ни от три страни едновременно, а това е твърде много.

— Но писмото до сардинския адмирал е заловено, преди да стигне до него — възрази Юстина. — Той не знае, че трябва да се придвижи на север.

— Да не мислиш, че са пратили само едно такова писмо?

— А ако наистина е само едно и намерението им изобщо не е било то да стига до адмирала в Сардиния? Ако е уловка?

— Уловка ли каза? — загледа я невярващо той.

— Представи си, че няма никакъв гръцки флот на котва западно от Сардиния. Но Андроник иска да мислим, че има, и прави така, че да заловим писмото и съответно да прехвърлим войските си в Лигурия, за да посрещнем несъществуващата му армия. Това ще отвори пролука в отбраната ни и неговите легиони ще минат през нея.

Каква нелепа мисъл! За миг Антипатър се слиса, че Юстина може да стигне толкова далеч в разсъжденията си. Той беше този, който даваше воля на въображението си. В следващия миг го заля вълна на възторг и възхищение.

— О, Юстина! — На лицето му цъфна широка усмивка.

— Ти си истинска гъркиня!

В сияещите тъмни дълбини на очите й се мярна недоумение.

— Какво?

— Искам да кажа, че си хитра. Неразгадаема. Коварна. Ум, който може да роди подобно нещо…

Тя не изглеждаше поласкана, напротив. По-скоро беше ядосана, защото тръсна глава и сви пълните си устни.

— Ако моят ум е способен да роди подобно нещо, значи и умът на император Андроник може да стигне до същата мисъл. Както и твоят, Луций. Толкова е очевидно! Пишеш фалшиво писмо, после го оставяш да бъде заловено, а Цезар изпада в паника и започва да изтегля силите си от местата, където са нужни, за да ги прати някъде, където може и без тях.

— Да. Естествено. Но аз лично си мисля, че писмото е истинско.

— А дали Цезар мисли така? Как се държа, когато му го прочете?

— Престори се на спокоен, сякаш няма какво да го разтревожи.

— Престори ли се?

— Да, но ръката му трепереше, докато ми подаваше свитъка. Той вече знаеше в общи линии за какво става дума и беше уплашен.

— Той е старец, Луций.

— Не съвсем. Поне годините му не са толкова много.

Антипатър се изправи, приближи се до прозореца и се вгледа в сгъстяващия се мрак. По околните хълмове трептяха първите светлинни. Красива гледка, която никога не му омръзваше. Жилището му, разположено доста по-надолу от двореца, в никакъв случай не можеше да се нарече великолепно, но беше в онази част на Палатина, запазена само за най-висшите служители. Насреща му се издигаше тъмната грамада на Колизея, очертана на хоризонта, а под него бе Форумът с величествените мраморни сгради. Някои от тях датираха още от времето на Август, Нерон и първия Траян.

Той беше едва петнайсетгодишен младок от малкото градче Салона в недотам важната провинция Далмация, когато за пръв път видя Рим. Така и не успя да се отърси от магията на този град, дори и сега, когато се движеше сред великите хора на империята и ясно съзнаваше колко далеч от величието са всъщност. Да, естествено и те бяха смъртни като всички други. Ала градът беше велик, по-велик от всички други, съществували някога.

Дали беше съдено всичко това да бъде опустошено и опожарено от победилите византийци, както бяха направили галите шестнайсет века по-рано? Или — което беше по-вероятно — гърците просто щяха да влязат в столицата и да я завладеят с лекота, без да рушат, възцарявайки се над града, породил собствената им империя?

Юстина се приближи и се притисна до него. Гърдите й докосваха гърба му. Той ги усети с кожата си, твърди и набъбнали.

— Луций, какво ще правим сега?

— През следващите пет минути или през следващите три месеца?

— Знаеш за какво питам.

— Ако гърците превземат Рим ли?

— Не „ако“, а „когато“.

— Не мисля, че това ще се случи, Юстина — изрече той, без да се обръща.

— Току-що каза, че не можем да се защитим срещу нападение от три страни едновременно.

— Знам. Но ми се иска да греша. Утре сутрин императорът свиква Великия съвет и може би някой ще предложи военен план, за който не съм чул.

— А може и да не предложи.

— И така да е. Да предположим, че се случи най-лошото — те ни нападат, а ние се предаваме и гърците завладяват Западната империя. Какво толкова ще се промени? В края на краищата те са цивилизовани хора. Може дори да пожелаят императорът да остане на престола като тяхна марионетка. И при всички положения ще имат нужда от служители, които говорят и двата езика. Аз ще си запазя мястото.

— А аз?

— Ти ли?

— Ти си римски гражданин, Луций. Да, видът ти е на грък и защо не, щом семейството ти иде от Сирия — бяхте от Антиохия, нали? Но твоите хора живеят тук от векове, а ти си роден в римска провинция, докато аз…

— Ти също си римлянка.

— Да, ако приемем, че византийците са римляни само защото наричат страната си Римска империя, а императорът им се титулова „цар на ромеите“. Само че те говорят гръцки и са гърци. Аз също съм гъркиня, Луций.

— Натурализирана римска гражданка.

— Така ли мислиш?

Той се извърна и я погледна сепнато.

— А не си ли?

— Аз съм азиатска гъркиня. За никого не е тайна. Семейството ми е от Ефес. Когато търговията по море на баща ми започнала да запада, той решил да се премести в Атина и да започне отначало. Но тогава изгубил наведнъж три кораба в една буря и сме заминали за Западната империя, за да избягаме от кредиторите. Тогава съм била тригодишна. Помня, че живеехме в Сиракуза на Сицилия, после в Неапол, а когато баща ми умря, дойдох в Рим. Но никога не съм била римска гражданка.

— Не знаех — промълви Антипатър.

— Е, сега знаеш.

— И така да е, какво значение има?

— Може би няма, докато Максимилиан е император. Но какво ще стане, след като византийците ни завладеят? Опитай се да си го представиш. Гъркиня, която спи с римляни! Те ще ме заклеймят като предателка!

— Глупости! Рим е пълен с гърци. И винаги е бил. Сирийски, арменски, египетски, кападокийски, та дори и гръцки гърци. Хората на Андроник ще ги е грижа кой с кого спи точно толкова, колкото и сега.

Тя се притисна уплашено до него. Никога не я беше виждал такава.

— Защо си толкова сигурен? Страх ме е от онова, което може да се случи. Да бягаме, Луций, преди да са дошли!

— И къде ще идем?

— Има ли значение? Някъде другаде. Където и да е! Само да е по-далеч оттук.

Страхът я беше обсебил изцяло — лицето й беше бледо, а дъхът й излизаше на пресекулки, накъсан от ридания.

— Моля те, Юстина, моля те!

Антипатър стисна ръцете й и плъзна длани нагоре към раменете й. Нежно погали шията й, опитвайки се да я успокои.

— Нищо няма да ни се случи — нежно изрече той. — Империята още не е паднала. И може да не се стигне дотам, колкото и зле да изглежда всичко точно в този момент. Устояла е на какво ли не в миналото, би могла и сега да оцелее. Ами ако утре василевс Андроник вземе, че умре? Или морето погълне флотата му като корабите на баща ти? Или Юпитер и Марс внезапно слязат пред Капитолия и ни поведат в победна битка? Всичко може да се случи. Не знам, но дори империята да падне, това не е краят на света. С нас всичко ще е наред. — Той я загледа настойчиво в очите. Можеше ли да я накара да повярва в нещо, в което самият той не беше убеден? — С нас всичко ще е наред!

— Ох, Луций…

— Всичко ще е наред, ще видиш.

Антипатър обгърна крехкото й тяло и я притисна до себе си, докато дишането й се успокои и напрежението й постепенно се стопи. И тогава — преходът беше толкова светкавичен, че му се прииска да се изсмее — тялото й сякаш омекна и бедрата й бавно се залюляха. Тя се притисна още по-силно до него, ноздрите й се разшириха, а езикът й се стрелкаше между устните му като езиче на змия. Да. Да. Всичко щеше да е наред — по един или друг начин. Щяха да издигнат стени около себе си, да се затворят вътре и да забравят за онова, което става отвън.

— Ела — той я дръпна към спалнята, която ги чакаше.

Великият държавен съвет се събра два часа след изгрев-слънце в голямата, отрупана с кадифе зала, известна като Залата на Марк Анастасий, в северното крило на двореца. Там бяха двамата консули, пет-шест важни фигури от Сената, секретарят по външните работи Касий Цестиан, секретарят по вътрешните дела Кокцей Маридиан, както и седем-осем министри и цяла кохорта генерали в оставка и морски офицери. Тук бяха и някои от най-важните — длъжностни лица в двореца — префектът на преторианците Аврелий Гелий, завеждащият латинската кореспонденция Домиций Помпейан, главният ковчежник Квинтилий Виниций и още много други. За изумление на Антипатър беше дошъл дори Германик Антоний Цезар, по-младият брат на императора, който не се ползваше с добро име в двореца. В присъствието му нямаше нищо нередно, тъй като поне на теория той беше наследник на престола, но до този ден Антипатър не беше виждал принца-пройдоха на какъвто и да било съвет, не помнеше и да го е засичал някога в такъв ранен час. Когато Германик влезе с ленива походка в залата, сред присъстващите настъпи видимо раздвижване.

Императорът започна съвета с това, че помоли Антипатър да прочете на глас заловеното гръцко послание.

— „Деметриос Хризолор, Велик адмирал на имперския флот, до негово превъзходителство Николас Халкокондил от Требизонд, командир на Западните военноморски сили. Бъди здрав! Това писмо, о Николасе, ще доведе до твое знание безпрекословната воля на Негово най-прославено императорско величество, Върховния повелител на всички земи Андроник Маниак, по Божията воля Цар на римляните и Самодържец на…“

— Ще ни спестиш ли тези гръцки глупости, Антипатре? Карай по същество! — провлечено изрече някой от дъното на залата.

Антипатър стреснато вдигна очи. И срещна погледа на Германик Цезар. Братът на императора, излегнат в стола, сякаш се намираше на пир, беше целият в петна от червило и помада, а поръбената му с пурпур бяла роба беше смачкана и покрита с лекета от вино. Това обясняваше присъствието му в залата в такъв ранен час — той просто не беше лягал след поредния нощен гуляй.

Принцът направи нетърпелив жест и Антипатър покорно пробяга с поглед редовете с витиевати византийски приветствия и зачете от средата:

— „… да вдигнеш котва и да поемеш на север, без да доближаваш бреговете на Корсика, та да излезеш право на лигурийското крайбрежие и да превземеш пристанищата Антиполис и Никея…“

В залата се надигна хор от гласове. Присъстващите нямаха нужда от карта, за да си представят за какво става дума и да осъзнаят каква опасност за Рим крие присъствието на гръцки кораби в тези води.

Антипатър нави пергамента и го остави настрана.

Императорът се обърна към него:

— Можеш ли да кажеш дали документът е истински, Антипатре?

— Написан е на безупречен византийски гръцки, ваше величество. Почеркът не ми е познат, но без съмнение е писала опитна ръка — в щаба на един важен адмирал би следвало да служат тъкмо такива хора. И печатът ми изглежда истински.

— Благодаря, Антипатре — кимна императорът, загледан някъде в пространството, после бавно обходи с поглед присъстващите. Вниманието му прикова Аврелиан Аркадий Аблабий, който командваше флотата в Тиренско море допреди година, когато по здравословни причини му се наложи да се оттегли. — Ще ми обясниш ли, Аблабий, как така византийска армада е успяла да стигне от Сицилия до сардинския бряг, без да разберем? Разкажи ни за имперските морски бази по западния бряг на Сардиния.

Аблабий, слаб и болезнено блед мъж с воднистосини очи, облиза устни.

— Ваше величество, ние нямаме важни военноморски бази по западния бряг на Сардиния. Нашите пристанища са Каларис на югоизток и Олбия на североизток. На запад имаме малки застави в Боса и Отока и това е всичко. Островът е безлюден и неудобен за корабоплаване и затова не сме намирали за нужно да го укрепваме повече.

— Приемайки, че врагът от Източната империя едва ли ще направи такъв кръг, за да ни удари от запад, така ли?

— Да, ваше величество — отвърна Аблабий, видимо смутен.

— Така… Значи никой не ни пази откъм Западна Сардиния. Интересно… Сега ми кажи за Корсика, Аблабий. Дали пък нямаме база някъде по западния бряг на този остров, а?

— На западния бряг изобщо няма удобен залив, Цезаре. Планините се спускат стръмно към морето. Базите ни са на източния бряг, в Алерия и Мариана. Този остров също е див и негоден за корабоплаване.

— Значи ако гърците влязат безпрепятствено в наши води на запад от Сардиния, оттам стигат право до лигурийския бряг? И нямаме флота, която да пази това море, така ли е, Аблабий?

— В общи линии, да, ваше величество — едва чуто се съгласи Аблабий.

— Ясно… Благодаря, Аблабий.

Император Максимилиан още веднъж обходи с поглед залата. Този път обаче продължи да блуждае, сякаш нямаше върху кого да задържи вниманието си.

Напрежението разреди старшият консул Еруций Глабро, мъж с орлов нос и благородно лице, който можеше да проследи родословието си чак до зараждането на империята. Някога, преди трийсетина години, беше предявявал някакви претенции към престола, но сега беше стар и по общо мнение оглупял.

— Това е сериозно нещо, Цезаре! Ако свалят войски на брега и тръгнат към Генуа, няма как да им попречим да стигнат чак до столицата!

Императорът се усмихна уморено.

— Благодаря ти, че ни отвори очите, Глабро. Сигурен бях, че мога да разчитам на теб да го направиш.

— Ваше величество…

— Казах благодаря.

Консулът се сви и млъкна. Императорът още веднъж огледа събралите се с тесните си блестящи очи.

— Мисля, че имаме четири възможности. Първата — да прехвърлим армията на Юлий Фронто от галската граница в близост до Генуа и да се надяваме, че тя ще стигне навреме, за да пресрещне гръцките войски, идещи от лигурийския бряг. Но най-вероятно ще закъснее. Или да прехвърлим от Венеция силите, командвани от Клавдий Лентул, за да пазят границата край Генуа. Така имаме шансове, но от север ще останем напълно незащитени срещу войските на Андроник в Далмация и още преди да се усетим, ще ги видим в Равена, та дори и във Флоренция. От друга страна, можем да повикаме армията на Семпроний Руфус от Калабрия, за да защитава столицата, а Лентул да изтеглим на юг до Тусция и Умбрия, оставяйки целия останал полуостров на милостта на гърците. Това ще ни върне две хиляди години назад, но имаме всички шансове да се задържим в древното сърце на Рим дълго време.

В залата се възцари тишина.

Пръв наруши мълчанието Германик Цезар, изричайки с ленивия си, провлечен глас:

— Ти като че спомена четири възможности, братко. Дотук бяха само три.

Това не подразни императора, дори сякаш го развесели.

— Много добре, братко! Много добре! Има и четвърта възможност. И тя е да не правим нищо, да забравим за това писмо, да оставим отбраната си в сегашния й вид и да не пречим на гърците да предприемат каквото са намислили.

Някой ахна изумено, после всички заговориха в един глас. Императорът седеше с кръстосани на гърдите ръце, извил устни в едва доловима усмивка, и чакаше шумът да стихне. Сред общата врява прозвуча гласът на консула Херений Капито:

— Няма ли това да е самоубийство за държавата ни, Цезаре?

— Някой би ти възразил, че каквото и да направим в този момент, все ще бъде самоубийство — отвърна императорът. — Да се отбраняваме на нов фронт би означавало да оголим друг. Изтеглянето на войски от която и да е граница ще отвори пролука, през която врагът лесно ще премине.

— Но да не правим нищо, Цезаре, когато врагът е буквално в задния ни двор!…

— А дали е така, Капито? Представи си, че това писмо е измама?

За миг всички онемяха от слисване, но после отново се надигна оглушителна глъчка.

Антипатър беше изумен повече от всички други. Той слушаше как императорът обяснява, че предполагаемото писмо на Великия адмирал Хризолор може да е просто капан, целящ отклоняването на римски войски от място, където са нужни, там, където не съществува реална заплаха. Тъкмо тази идея беше провъзгласил за нелепа само няколко часа преди това!

Да, възможно беше, но дали беше вероятно?

Не и за Антипатър. Баща му го беше учил никога да не подценява коварството на врага, но и да не го надценява. Беше виждал достатъчно често хората сами да влизат в капана, мислейки с прекалено много ходове напред в играта. Далеч по-разумно беше да повярват, че гърците наистина имат флот оттатък Сардиния и в този момент се канят да завземат лигурийските пристанища, отколкото да предположат, че Хризолор разиграва — как се казваше онази персийска игра? Да, шах. Гигантска шахматна партия.

Ала никой не се решаваше да каже на императора в очите, че ходът, за който говореше, е нелеп или поне малко вероятен. Много бързо събраните министри и генерали се съгласиха, че е най-добре да не предприемат нищо. Политически погледнато, това беше най-сигурната позиция — решението да не правят нищо им спестяваше необходимостта да поемат отговорност за оголването на границата, а никой не желаеше да се нагърби с нея.

В крайна сметка Великият съвет взе решение да се изчака, после всички се упътиха към Форума, за да извършат нищо незначещия ритуал по приемането му от Сената.

— Остани за малко — обърна се императорът към Антипатър, когато останалите тръгнаха към носилките си.

— Да, Цезаре?

— Видях те, че клатиш глава, когато гласувахме решението.

Антипатър не виждаше смисъл да отговаря, затова загледа императора с безизразен поглед.

— Мислиш, че писмото на адмирала е истинско, нали?

— Ръката, която го е писала, и начинът на изразяване без съмнение са византийски — предпазливо изрече Антипатър. — Печатът също ми изглежда истински.

— Не питам за това. Говоря за флотата, която може би е закотвена някъде в Западна Сардиния. Ти мислиш, че и тя е истинска, нали?

— Цезаре, не мога да имам мнение по…

— Аз също мисля, че не е капан.

— Наистина ли, Цезаре?

— Абсолютно.

— Тогава защо им позволи?…

— Защо им позволих да гласуват да не се прави нищо ли? — Лицето на императора беше посърнало и смъртно уморено. — Защото така беше най-лесно, Антипатре. Мой дълг беше да им обърна внимание върху писмото. Само че няма как да му отговорим, не разбираш ли? Дори гърците да са тръгнали към Лигурия, ние нямаме войска, която да пратим срещу тях.

— Какво ще правим, ако навлязат в полуострова, Цезаре?

— Ще се бием, какво друго — вдигна рамене Максимилиан. — Имаме ли друг избор? Ще изтегля армията на Лентул от далматинската граница, ще повикам от юг Семпроний Руфус и ще се окопаем в столицата, за да се отбраняваме, доколкото и докато можем.

В гласа му нямаше нито плам, нито убеденост. Императорът просто си играеше ролята, при това без да полага особени усилия.

За Антипатър изходът беше ясен.

Империята е изгубена, помисли си. Остава ни единствено да чакаме края.

След като преведе писмото на Хризолор и пред Сената, Антипатър нямаше за какво да остава повече на обсъжданията, пък и не гореше от желание. Той освободи носачите, които го чакаха отвън, и тръгна пеш, смесвайки се с тълпата. Надяваше се безцелното блуждаене из претъпканите улици да уталожи напрежението, което пулсираше в главата му.

Дали беше съществувала някога империя като Римската в цялата история? Или град, могъщ като Рим? Не, със сигурност. От две хиляди години мощта на града и на империята не спираше да расте, като се започне от епохата на Републиката и се стигне до голямата експанзия, отвела римските орли до всяка част на света. Когато великото време на изграждане на империята беше стигнало естествения си край, силата на Рим се беше разпростряла от студения сив остров Британия чак до Персия и Вавилон.

Форумът, приютил храмове, съдилища, статуи, колонади и триумфални арки, беше сърцето и нервният център на цялата великолепна империя. Всяка сграда беше прекрасна сама по себе си, а всичко това заедно омагьосваше и зашеметяваше. Ала за Антипатър в този миг красотата му беше потискаща — гигантски паметник на загиващата империя.

Той вървеше като лунатик в зноя под яркосиньото небе с пламтящото огнено око на Сол във висините, сред безбройните архитектурни чудеса на Форума. Огромната сграда на Сената, величествените храмове на Август, Веспасиан, Антонин Пий и още половин дузина ранни императори, провъзгласени за богове, гигантската гробница на Юлий, построена стотици години след смъртта му от някакъв забравен император, претендиращ да е негов потомък… Арките на Септимий Север и Константин, петте големи базилики, Домът на весталките и още много, много други. Във Форума никога нищо не се рушеше — всеки император добавяше своята дан там, където се намереше място, без да мисли за плана или за уличното движение.

Ето защо по всяко време Форумът беше шумно и претъпкано място. Антипатър, замаян от жегата и от собствените си нерадостни мисли, блъскан от забързаната тълпа, усети, че му прилошава. Тънката му роба беше подгизнала от пот, челото му пулсираше.

Сигурно се разболявам, реши той.

Внезапно залитна и едва се задържа на крака. Трябваше да спре и да си почине. Точно пред него се издигаше масивен осмоъгълен храм с боядисани в охра стени и висок купол. Антипатър полека се отпусна на долното стъпало на широкото каменно стълбище и се сви, скрил лице в ръцете си. С изненада забеляза, че трепери въпреки жегата. Сигурно беше от изтощение. От напрежение и тревога. Може би имаше лека треска.

— Мислиш какво да принесеш в дар на Конкордия ли, Антипатре? — прозвуча над главата му хладен насмешлив глас.

Той вдигна глава, полузаслепен от яркото обедно слънце. Над него се беше надвесило дълго ъгловато лице, самодоволно ухилено, покрито със спечен грим. Яркосините очи имаха същия цвят като очите на императора, но бяха кървясали и налудничави.

Беше Германик Цезар, наследникът на престола, разпътният по-млад брат на императора.

Той беше слязъл от носилката и сега се клатушкаше напред-назад над главата на Антипатър и се хилеше, сякаш още не беше изтрезнял от нощния гуляй.

— Конкордия ли? — глуповато попита Антипатър. — Каква Конкордия?

— Храмът — каза Германик. — Този, пред който си седнал.

— А-а… Да.

Сега разбра. Стъпалата, на които се беше приютил, водеха към Храма на съгласието — Конкордия. Каква горчива ирония! Той беше дар на Рим от прочутия император Юстиниан, пожелал преди шест века да отдаде дан на братското разбирателство, царящо между двете части на Римската империя. А сега Източната империя, далеч от трогателните братски чувства, се канеше да нахлуе в Италия и да отцепи толкова от по-старите владения, колкото успееше, включително и самата столица. Дотук със съгласието. И с хармонията и братската любов.

— Какво ти има? — попита Германик. — Да не си пиян?

— Не, от жегата е… и блъсканицата…

— А, от тези работи на всекиго може да прилошее. А защо си тръгнал пеша и сам?

Германик се наведе над него и го лъхна на вино и престояла аншоа. Дъхът му смърдеше като повей от Хадес. Той кимна към носилката.

— Мога да те закарам до вкъщи. Хайде, ела.

Това беше последното, което искаше Антипатър в този момент — да бъде затворен с този смърдящ похотлив принц в закритата носилка, та макар и само за четвърт час, колкото беше нужно да се стигне от Форума до Палатина.

— Не, не… — поклати глава той.

— Тогава поне се скрий от слънцето. Да влезем в храма. Искам да говоря с теб.

Антипатър се остави Германик да го изправи на крака и да го завлече по стълбището до масивната бронзова врата. Вътре беше хладно и сумрачно. Нямаше никого — нито жреци, нито поклонници. Ярък лъч светлина се спускаше през един отвор високо в купола и осветяваше мраморната плоча над олтара, на която със златни букви император Юстиниан беше увековечил безмерната си любов към своя сродник и съвладетел, негово императорско величество Херакъл II Август.

Германик тихо се засмя.

— Да можеха да видят тези двамата какво става в момента! Дали подобно нещо би могло да има успех — да се раздели империята и двете половини да живеят в мир и любов до свършека на света?

Антипатър, все още слаб и замаян, нямаше никакво желание да обсъжда историята с Германик точно сега.

— Може би в един идеален свят… — промърмори той.

Германик отново се засмя, този път дрезгаво и презрително.

— О, да, идеален свят! Много добре, Антипатре! Само че случайно живеем в реален свят, нали така? А в реалния свят няма никакъв начин една империя с размерите на нашата да остане цяла, затова се е наложило да я разделят. Но след като веднъж Константин решава да го направи, войната между двете половини става неизбежна. Цяло чудо е, че това не се е случило по-рано.

Лекция върху историята от пияния развратен брат на императора в тихия Юстинианов храм. Колко странно! Дали беше истина това, което говореше Германик? Че войната между Запада и Изтока е била неизбежна?

Съмняваше се, че Константин Велики, разделил на две римския свят, основавайки втора столица във Византия на Босфора, е мислел така. Без съмнение е вярвал, че синовете му ще си поделят мирно властта — единият в новата столица Константинопол, вторият в Италия и третият — в Британия, Галия и Испания. Ала много скоро след смъртта му в разделената империя започват раздорите — единият син напада другия и завладява земите му, и така в продължение на шейсет години. Докато административната реформа на великия император Теодосий слага край на всичко това, разделяйки гръцкоговорящите територии от онези, на които се говори латински.

Ала Теодосий също не е бил убеден в неизбежността на войната. Съгласно неговия указ двамата императори — източният и западният, са съвладетели и съуправници на цялата империя и са длъжни да се съветват помежду си по всички важни държавни въпроси. Всеки от тях дори имал право да посочи наследник на другия след смъртта му. Разбира се, не беше станало точно така. Двата народа се бяха раздалечили, макар в продължение на стотици години между тях да бе съществувало известно разбирателство и сътрудничество. Ала от половин век насам напрежението нарастваше, за да достигне връхната си точка в този бавно раздухван пожар — една глупава, ненужна, зловеща война, която щеше да се стовари с цялата си мощ върху най-великия от всички градове…

— Погледни това! — извика Германик. Той беше оставил Антипатър да се лута из пустия храм и да разглежда стенописите и мозайките, с които майсторите на Юстиниан бяха покрили стените. — Мразя този гръцки стил, а ти? Някак плосък, скован, нескопосен — човек може да си помисли, че не са и чували за перспектива. Ако бях на мястото на Херакъл, щях да заповядам да замажат тия мацаници в мига, в който хората на Юстиниан си тръгнат от града. Сега обаче е много късно.

Германик беше спрял в дъното на храма и разглеждаше величественото изображение на Юстиниан, изработено от златни плочки — те блестяха на тавана на купола, сякаш самият Юпитер надничаше отгоре.

— Но какви ги приказвам аз? — изрева той в тишината на храма. — Ти самият си грък! Тоя стил ти харесва!

— Аз съм роден римски гражданин, господарю — тихо изрече Антипатър.

— Да, разбира се! И затова говориш толкова добре гръцки и изглеждаш по този начин. И онази знойна малка хубавица с тъмните очи, с която прекарваш нощите си — тя също е римлянка, нали? Откъде си всъщност, Антипатре? От Александрия? Или от Кипър?

— Роден съм в Салона в Далмация, господарю. Тя открай време е римска територия.

— Салона… Да, там е дворецът на Диоклециан, ако не греша? А никой не би дръзнал да твърди, че Диоклециан не е римлянин. Защо тогава ми приличаш на грък? Я се приближи, Антипатре. Дай да те погледна. Антипатър — какво хубаво римско име!

— Семейството ми произхожда от Гърция. Моите хора са дошли от Антиохия, но това е било преди много векове. Ако аз съм грък, тогава римляните са троянци, защото Еней е дошъл от Троя, за да основе селището, превърнало се по-късно в Рим. А къде е Троя днес? В земите на източния император.

— О-хо! Какъв начетен мъж! Софист!

Германик светкавично се извърна към Антипатър и сграбчи робата му на гърдите. Антипатър очакваше плесница и инстинктивно вдигна ръка да се защити.

— Не се свивай такъв! — подметна принцът. — Няма да те ударя. Но ти си предател, нали? Грък и предател. Който всяка нощ си ляга с врага. Говоря за твоята гръцка приятелка, малката гърдеста шпионка. Когато василевсът влезе триумфално в Рим, ти ще хукнеш при него, за да му кажеш, че през цялото време си му бил верен.

— Не, господарю. Повярвай ми, няма нищо такова, господарю.

— Не си предател?

— Не, господарю — с отчаяние в гласа възкликна Антипатър. — И Юстина не е шпионка. Ние сме римляни, верни на Запада. Аз служа на твоя брат Цезар Максимилиан Август и на никого другиго.

Това изглежда хвана място.

— Е, добре. Добре. Приемам уверенията ти. Изглеждаш ми искрен. — Германик смигна и лекичко го оттласна, после изрече почти угоднически: — Ти остана след съвета, когато всички други си тръгнаха. Каза ли ти Цезар нещо интересно?

— Не, защо… той просто…

Антипатър млъкна. Що за вярност, ако започне да повтаря личните си разговори с императора, та дори и пред брат му?

— Не каза нищо важно, господарю. Няколко думи за съвета и това беше всичко.

— Няколко думи за съвета, значи…

— Да, господарю. Нищо повече.

— Чудя се… Ти си му влязъл под кожата, Антипатре. Той ти има доверие, макар да си такова плъзгаво гърче. Императорът винаги е вярвал на секретарите си повече, отколкото на всекиго другиго. И няма значение, че си грък. Той ти казва неща, които не споделя с другите. — В сините очи на Германик внезапно блесна гняв. — Чудя се — повтори той. — Дали беше искрен, когато казваше, че не е нужно да предприемаме каквото и да било във връзка с флотата в Сардиния. Наистина ли вярва в това?

Антипатър усети как страните му пламват и беше благодарен за сумрака в храма и за мургавата си кожа. Беше объркан — безделникът Германик никога не бе проявявал интерес към държавните дела, каква беше сега тази внезапна загриженост? Може би очакваното гръцко нашествие беше събудило дори този безотговорен и развратен пройдоха? Или това беше просто някакъв каприз? Във всеки случай нямаше как да избегне отговора.

— Не бих си позволил да обсъждам впечатленията си какво според мен мисли императорът, господарю — предпазливо отвърна той. — И все пак ми се струва, че според него сме почти безсилни да направим каквото и да било срещу василевса — вече ни притискат от две страни и не можем да се защитим от нападение на нов фронт.

— Абсолютно е прав — кимна Германик. — Както се казва, песента ни е изпята. Сега се пита какво ще стане с нас, а, Антипатре? — Внезапно Антипатър още веднъж се видя сграбчен в яка мечешка прегръдка. Грапавата буза на Германик се притисна до неговата като твърда четка. От зловонния дъх на младия принц отново му прилоша. Той е луд, помисли си Антипатър. Напълно луд! — Ах, Антипатре, знаеш, че не искам да ти сторя нищо лошо! Обичам те, човече, задето си толкова предан на брат ми. Горкият Максимилиан! Какво бреме — да си император в такова време! — Германик го освободи от прегръдката си и изрече трезво и неочаквано искрено: — Няма да кажеш на брат ми за този разговор, нали? Струва ми се, че те разстроих, и не искам той да си помисли нещо лошо за мен. Страшно е привързан към теб и ти има огромно доверие. Хайде, Антипатре, дай да те закарам вкъщи. Твоята малка гъркиня сигурно ти е приготвила за обяд горещо блюдо. Не е учтиво да я караш да чака.

Антипатър не каза нищо на Юстина за тази странна среща с брата на императора, но случката не му излизаше от ума.

Принцът без съмнение беше луд. И все пак в държанието му се долавяха и наченки на здрав разум — нещо съвсем нехарактерно за Цезар Германик.

Германик беше убеден, че империята, простряна от Британия до Индия, не би могла да бъде управлявана от една столица — какво пък, това никой не би го оспорил. Щом дори по времето на Диоклециан са били нужни няколко императори, за да я управляват, значи още от самото начало работите не са вървели по мед и масло. А едно поколение по-късно великият Константин открива, че не му е по силите да се справи сам, и разделя официално държавата на две — разделение, което при Теодосий става необратимо.

Но дали беше така и с твърдението му, че войната между Изтока и Запада е неизбежна?

На Антипатър не му се искаше да се съгласи, но знаеше, че историята дава достатъчно примери в подкрепа на това твърдение. Дори във времената на така нареченото съгласие между Изтока и Запада — тогава, когато в Константинопол управлява Юстиниан, а в Рим — племенникът му Херакъл, всяка от двете половини се стреми да разшири влиянието си извън пределите на империята, най-вече в търговията.

Всичко това беше уредено с договор — може би храмът на Юстиниан в Рим е бил издигнат тъкмо в чест на това споразумение, мислеше си Антипатър. Ала търканията продължават, продължава и надпреварата за господство в световната търговия.

После, преди осемдесет или деветдесет години, идва голямата грешка на Запада, колосалната по размери и глупост експедиция в Новия свят. Какво бедствие за Рим! Разбира се, вълнуващо е да откриеш, че отвъд океана се простират два огромни континента с могъщи държави — Мексико и Перу: странни земи, богати на злато, сребро и скъпоценни камъни, населени с множество меднокожи хора и управлявани от монарси, живеещи в разкош, достоен за самия Цезар. Но що за лудост беше обзела императора-мегаломан Сатурнин да се опитва да покори тези народи, вместо да установи с тях търговски отношения? Десетилетия на неуспешни отвъдморски експедиции — милиони хвърлени на вятъра сестерции, цели легиони, пратени на смърт под палещото слънце на негостоприемните континенти, наречени от Сатурнин с гръмкото име Новия Рим. Цветът на римското войнство покосен от стрелите и копията на тълпите свирепи воини с изрисувани лица или пометен от жестоките тропически бури, стотици кораби изгубени в опасните непознати води, а духът на империята — сломен от поредицата поражения и неизбежната капитулация…

Тази злополучна авантюра според Антипатър, пък и според много други беше пресушила ресурсите на империята и вероятно бе разклатила непоправимо устоите на военната й мощ. Цели две поколения талантливи пълководци и адмирали бяха изгубили живота си по бреговете на Новия Рим. После с идиотското си високомерие Юлиан IV беше задълбочил кризата, изселвайки гръцката търговска мисия от остров Мелита, миниатюрно късче земя между Сицилия и африканския бряг, към което и двете империи отдавна предявяваха претенции. Отговорът на византиеца Лъв IX бе не само да стовари войски на Мелита и да я превземе, но и да изтегли границата между двете части на империята в провинцията Илирик, така че далматинският бряг с всичките му важни адриатически пристанища да премине под византийско управление.

Това беше началото на края. Западната империя, издишайки заради злополучния си проект за завоюване на Новия свят, не можеше да се противопостави на нашествието. Това бе насърчило Лъв, а по-късно и наследниците му Константин XI и Андроник да навлизат все по-дълбоко в западните територии. Сега самата столица беше под заплаха и Западът без съмнение щеше да падне под византийска власт за пръв път в историята.

При все това Антипатър продължаваше да се съмнява, че войната е била неизбежна още от самото начало, както твърдеше Германик.

Имаше съперничество — да. Търкания и редки въоръжени конфликти. Но да се стигне до завоюване на едната империя от другата? В плановете на Константин и Теодосий не бе влизала глупавата и гибелна отвъдморска кампания, нито идиотската провокация, дала повод на Изтока да започне война срещу някогашния си съюзник. Ако империята се управляваше от мъдри държавници, Рим щеше да си остане Рим за вечни времена. А сега…

— Много си се замислил! — подметна Юстина.

— Има за какво.

— За войната ли? Пак ти казвам, Антипатре, трябва да бягаме, преди да е стигнала дотук.

— А аз пак те питам: къде?

— Някъде, където няма война. Някъде далеч на изток, където винаги има слънце и е топло. Сирия, Египет, може би Кипър…

— Всичките са гръцки. Аз съм римлянин. Ще ме помислят за шпионин.

Юстина се изсмя подигравателно.

— С това единствено ми казваш, че навсякъде сме чужди! Римляните те смятат за грък. Сега не искаш да избягаш на Изток, защото ще те мислят за римлянин. А как ще разберат? Ти имаш вид на грък и говориш като грък — също като мен.

Антипатър я гледаше мрачно.

— Истина е, че навсякъде сме чужди, Юстина. Тук си права. Но това не е основното. По-важно е, че съм служител на Западния императорски двор. Подписвал съм се под безброй дипломатически писма, които се пазят в константинополските архиви.

— Кой ще знае? И кого го е грижа? Западната империя е труп. Ще избягаме на Кипър, ще развъждаме овце, ще отглеждаме грозде. Можеш да си изкарваш хляба, като превеждаш от латински. Ще казваш, че си живял на Запад, ако на някого му хрумне да пита откъде идеш. И никой няма да те обвини, че си шпионин на Западната империя, щом тя вече не съществува.

— Само че тя още съществува.

— Засега — отвърна Юстина.

Идеята наистина беше примамлива. Нищо чудно опасенията му, че някой може да го помисли за шпионин на Максимилиан Цезар, да се окажеха преувеличени. Кой ли би се трогнал от това на някой сънлив, окъпан от слънцето гръцки остров? Двамата с Юстина можеха заедно да започнат нов живот.

И все пак…

Не виждаше как може да дезертира от поста си, докато управлението на Максимилиан не паднеше. Това му се струваше подло. Малодушно. Недостойно за мъж. Гръцко. Той беше римлянин и щеше да остане на поста си до самия край. А после…

Кой можеше да каже какво ще стане после?

— Не мога — каза той на Юстина. — Не сега.

Дните минаваха. С напредването на есента синьото небе започна да посивява — безпогрешен признак, че иде дъждовният сезон. Сега Юстина рядко му говореше за политика. И изобщо говореше малко. Римската зима я потискаше. Тя беше живяла, кажи-речи, цял живот на запад, но си оставаше дете на юга, на слънцето. Ако живееше в Неапол или в Сицилия, сигурно щеше да се чувства добре, но не и в Рим, където зимата беше влажна и студена. Често, докато се прибираше у дома от двореца, Антипатър се питаше дали някой ден няма да открие, че си е събрала багажа и е изчезнала. Все повече хора напускаха столицата и признаците вече бяха налице — тълпите по улиците като че бяха пооредели, по-често се срещаха затворени магазини със заковани кепенци… Ала Юстина оставаше до него.

Задълженията му в двореца от ден на ден ставаха все по-безсмислени. Вече нямаше ултиматуми до василевс Андроник. Каква полза? Краят се виждаше. Сега работата на Антипатър беше основно да превежда докладите на шпионите на Максимилиан, все още пръснати из цялата гръцка империя. Придвижване на войски в Далмация — подкрепления на и без това огромната гръцка армия, локализирана в североизточния край на полуострова, на една ръка разстояние от римската застава край Венеция. Друга гръцка армия в Африка се движеше по брега от Египет към Картаген и другите нумидийски пристанища — без съмнение подкрепления за войските, които вече бяха разположени в Сицилия. Забелязваше се и раздвижване на север — един турски легион беше пратен в Сарматия, вероятно с цел да разтегли още повече и без това изтънялата отбранителна линия на римляните.

Антипатър прилежно изчиташе всички тези депеши на императора, но Максимилиан рядко надаваше ухо. През тези дни той беше мрачен и разсеян. Един ден Антипатър влезе в Изумрудената стая и го свари вглъбен над огромен том от някакво историческо съчинение. Беше отворил на дългия списък на Цезарите и плъзгаше показалец надолу по редовете — Август, Тиберий, Гай Калигула, Клавдий, Нерон. И по-късните — Адриан, Марк Аврелий, Септимий Север, Тит Галий, за да стигне до новите имена, големи и малки — Клодиан, Клавдий Титан, Максимилиан Велики, всички Хераклиевци, Константиновци и Марциановци.

Антипатър гледаше как императорът плъзна пръст към последните имена, които завършваха списъка — Траян VI, Юлиан IV, Филип V и собственият му баща, Максимилиан V. А най-отдолу беше дописано от друга ръка името на Максимилиан VI. Показалецът на императора се спря там. Той бавно поклати глава. Антипатър сякаш четеше мислите му. Беше дошъл часът на равносметката. Пред очите му течеше дългата и пълноводна река на римската история, от славните дни на империята при безсмъртния Август до… нейния край… край!… при незначителния, нищожния Максимилиан VI.

Той затвори книгата и вдигна поглед към Антипатър. Усмихна се — бледа, студена като зима усмивка. Последен в този велик списък! — сякаш казваше тя. — Какво почетно място, Антипатре! Каква велика чест!

Тази нощ на Антипатър му се присънваха пияни гръцки войници с обезумели погледи, които ликуват по улиците на Рим, крещят и се смеят, разграбват магазините и дърпат жените в тъмните пресечки. А след тях — император Андроник влиза триумфално в Рим по Виа Фламиния, великолепен в пурпурната си хламида, огромната му златна грива и жълтата брада се веят от вятъра. Тълпи римски граждани, наредени от двете страни на огромната централна улица, с възторжени викове поздравяват новия си господар на собствения му език и го наричат василевс ромайон — „цар на римляните“. Победилият монарх язди огромен бял кон, окичен със скъпоценни камъни. На главата си носи блестящата гръцка корона, увенчана с паунови пера, в едната си ръка държи скиптър с орлова глава, а с другата маха величествено на тълпата. Той спира пред Форума, слиза от коня и се оглежда със задоволство, после бавно се упътва към широката улица в подножието на Капитолийския хълм, спира там и с широк жест я посочва на свитата си, сякаш да обозначи мястото, където ще бъде издигната триумфалната арка, символизираща победата му.

На другия ден от сутринта валеше като из ведро. В двореца пристигна вестоносец и донесе новината, че гърците са слезли на лигурийския бряг. Пристанищата Антиполис и Никея се предали без бой и в този момент гърците се придвижвали по крайморския път към Генуа. Следобед пристигна втори бързоходец, полумъртъв от умора, който донесе вест от юг, че многочислени гръцки сили са навлезли в Калабрия и римската армия, притисната от неприятеля, бавно отстъпва. Същевременно от Сицилия е тръгнала друга гръцка армия, проникнала е във вътрешността на полуострова и е превзела залива на Неапол, а самият град е под обсада, но падането му е неизбежно.

Антипатър си мислеше, че в мозайката липсва само едно късче — нападение по североизточната граница откъм Далмация.

— Нищо чудно скоро да получим и такава вест — каза той на Юстина. — Но какво значение има това сега?

Войниците на Андроник вече настъпваха навътре в полуострова от север и от юг.

— Песента ни е изпята, както би казал Германик. Играта е изгубена. С империята е свършено.

— Пиши писмо до василевс Андроник — нареди императорът.

Бяха в малката Индигова стая, съседна на Изумрудената. В това влажно, дъждовно време тук беше малко по-топло. Вече четвърти ден валеше. Неапол беше паднал и сега гръцките войски напредваха необезпокоявани от юг по Виа Рома. Единствената трудност, която срещаха, бяха калните наноси по пътищата. Друга гръцка армия, идеща от Лигурия, беше някъде в Лаций, може би вече около Тарквиний и Цере. Тя също изглежда не срещаше съпротива, освен от страна на времето. Цере беше едва на трийсетина мили от Рим. Византийците бяха направили пробив и на границата с Далмация.

Максимилиан се прокашля.

— „До Негово царско величество Андроник Маниак, Автократ и Император, по божия милост Цар на царете, Цар на римляните и Върховен владетел на всички земи“ — написа ли го, Антипатре?

— Базилеус базилейон — мърмореше си Антипатър. — Да, ваше величество. — Внезапно вдигна глава: — „Върховен владетел на всички земи“ — така ли каза, господарю?

— Да, той се титулова така — малко раздразнено отвърна Максимилиан.

— Моля за извинение, господарю, но това означава…

— Продължавай нататък, Антипатре. „… и Върховен владетел на всички земи. От неговия братовчед Максимилиан Юлиан Филип Роман Цезар Август, Император и Велик понтифик, Народен трибун“ и така нататък — знаеш титлите, напиши ги. „Бъди здрав и дано милостта на всички богове те съпътства вовеки веков и до свършена на света.“ — Императорът отново замълча и няколко пъти си пое дълбоко дъх, после продължи: — „По божие благоволение ми бе позволено да заемам престола на Цезарите през последните двайсет години, но напоследък ми се струва, че боговете са ме лишили от благосклонността си и волята им е да се откажа от всички отговорности, възложени ми от моя царствен баща, Негово величество Божествения император Максимилиан Юлиан Филип Клавдий Цезар Август. Също така вярвам, че божествената милост се е пренесла изцяло върху моя царствен братовчед, Негово величество Василевс Андроник Маниак, Автократ и Император“ — давай пак всичките титли.

Антипатър пишеше вече втора дъсчица, а дотук бяха само титли. Въпреки това смисълът на посланието му се изясняваше. Когато осъзна какво се кани да направи императорът, сърцето му задумка лудо.

Това беше документ за абдикация.

Максимилиан отстъпваше империята си на гърците.

Е, те и без това я бяха заграбили — всичко, освен столицата и няколко жалки мили околовръст вече беше в техни ръце. При все това нима така трябваше да се държи един истински римлянин? Никога досега Рим не беше капитулирал пред чужд завоевател, а Андроник беше точно такъв — грък, чужденец, колкото и да претендираха византийците, че са част от империята още от самото й основаване. Да, бяха сваляни владетели. Имаше и граждански войни — Октавиан срещу Марк Антоний, после раздорите около наследяването на Нерон и битката за престола след убийството на Комод. Но Антипатър не можеше да си спомни победен император някога да е предавал така овчедушно престола си на завоевателя. Най-често победеният сам се пробождаше с меча си, когато войските на съперника му започнеха да хлопат на портите. Но обичайното преди хиляда години сигурно вече не се смяташе за подобаващо поведение.

А Максимилиан продължаваше да говори, подбирайки внимателно думите, с граматически и стилно издържани фрази, сякаш от месеци писмото беше съставено и само чакаше да бъде преведено от Антипатър на византийски гръцки.

Документ за абдикация, по това спор нямаше. Но за изумление на Антипатър Максимилиан не само се отказваше от престола, а и посочваше Андроник за свой единствен законен наследник, призван да упражнява императорската власт. Така той на практика обединяваше двете части на древната империя. Налагаше ли се да стига толкова далеч? Ако нямаше намерение да се самоубива — и кой би го упрекнал? — не можеше ли просто да признае поражението си в кратко писмо и да отиде в историята, запазвайки поне някакво достойнство?

Ала Максимилиан продължаваше и Антипатър внезапно осъзна, че този документ цели още нещо.

— „В служба на държавата остарях…“ — Не беше вярно, той беше едва петдесетгодишен! — „… и бремето на властта става непосилно за мен. Сега единственото ми желание е да водя тих и спокоен живот в съзерцание и размисъл в някое кътче на безкрайните ти владения.

Същото е направил преди мен Цезар Диоклециан, който след двайсетгодишно царуване доброволно се отказал от огромната си власт и се установил в провинцията Далмация, в град Салона, където до ден-днешен стои дворецът му. Такава е най-смирената молба на Цезар Максимилиан, господарю — да ми бъде позволено да последвам примера на Диоклециан и ако ти е угодно, да ми бъде предоставен дворецът в Салона, където съм отсядал няколко пъти и който ми се струва привлекателно убежище…“

Антипатър познаваше добре двореца в Салона. Беше израсъл буквално в сянката му. Беше съвсем приличен, на практика един малък град, точно до морето, с огромни укрепени стени и разкошно обзавеждане. Много цезари бяха отсядали в него при посещенията си в Далмация. Може би дори самият Андроник го бе посещавал — Далмация от няколко десетилетия се управляваше от Византия.

А сега Максимилиан го искаше — не, молеше за него „най-смирено“, като се обръщаше към Андроник с „господарю“ и използваше израза „ако ти е угодно“. Поднасяше титлата си на завоевателя на сребърен поднос и молеше единствено да му позволят да се скрие до края на живота си между дебелите стени на Диоклециановото убежище.

Безчестно. Позорно. Отвратително.

Антипатър бързо извърна поглед. Не искаше Цезар да види презрението в очите му.

Императорът продължаваше да говори. Антипатър беше пропуснал няколко думи, но какво значение имаше? Лесно щеше да измисли нещо подходящо за случая.

— „… приеми уверенията ми, скъпи братовчеде Андроник, в най-искрено уважение и благодарност, както и сърдечните ми поздравления за постиженията ти като владетел. Твой Максимилиан Юлиан Филип Роман Цезар Август, Император и Велик понтифик и така нататък…“

— Как мислиш — попита го Юстина вечерта, когато той й предаде съдържанието на документа за абдикация, — дали Андроник ще изпълни желанието на Максимилиан? Не е длъжен. Може просто да му отреже главата и да се свърши.

— Няма да го направи. 1951 година сме. Византийците са цивилизовани хора. Андроник няма да иска да изглежда варварин. Пък и от политическа гледна точка ще е зле. Защо да превръща Максимилиан в мъченик и знаме на антигръцката съпротива, която вероятно ще се зароди в провинциите на Запад, когато може просто да го целуне по бузата и да го прати в Салона? Цялата Западна империя вече е негова. Спокойно би могъл да започне царуването си мирно.

— Значи мислиш, че Андроник ще приеме сделката?

— Да. Да, разбира се. Ако има поне малко здрав разум.

— И после?

— Какво после?

— Питам за нас с тебе. Какво ще стане с нас?

— А, да. Императорът ми каза нещо по този повод.

— Така ли? — Юстина пое дълбоко дъх.

— Когато свърши с писмото, той ме попита дали бих отишъл с него в Салона или където пожелае да го прати Андроник. „Ще ми трябва секретар, дори и да се оттегля.“ Така ми каза. „Особено ако се установя някъде, където се говори гръцки, а това е почти сигурно, защото Андроник ще иска да ме държи под око. Ожени се за твоето гъркинче и ела с мен, Антипатре.“ Точно това бяха думите му.

Очите на Юстина светнаха. Страните й се зачервиха, а гръдта й се повдигаше бурно.

— О, Антипатре! Това е чудесно! Съгласи се, нали?

Всъщност не го беше направил. Не съвсем. Дори изобщо не го беше направил. Не беше и отказал. Просто не бе дал никакъв отговор.

— Знаеш, че с радост бих се оженил за теб, Юстина — с известна неловкост изрече той.

— А би ли отишъл с Цезар в Далмация?

— Ами… Възможно е…

— Възможно? А какво друго ти остава?

Антипатър се поколеба и безпомощно разпери ръце.

— Как да ти кажа, Юстина? Добре, ще опитам. Онова, което иска Цезар, е… малодушно. Срамно. Неримско.

— И така да е. И какво от това? Мислиш ли, че е по-добре да останеш тук и да умреш като римлянин?

— Вече ти казах, Андроник няма да го екзекутира.

— Не говоря за него, а за нас.

— Защо е притрябвало някому да ни причинява зло, Юстина?

— Преди няколко дни ти ми каза, че си служител в императорския двор. А аз съм гъркиня, която спи с римляни. Със сигурност ще има чистка сред чиновниците. Не вярвам да те екзекутират, но ще си имаш проблеми. Аз също, дори по-големи от твоите. Теб ще те пратят да работиш черна работа, но за мен ще измислят нещо гадно. Завоевателите винаги го правят.

Антипатър не издържа на гневния й поглед и сведе очи.

През целия следобед и по-голямата част от сутринта в главата му се въртяха героични фрази — човек трябва да посрещне края като истински римлянин… както повелява великата ни героична традиция… историята никога няма да прости… — и все в този дух, а всичко това неизбежно водеше до едно заключение. Да откаже да последва Максимилиан в уютното му убежище. Но в същото време той си даваше ясна сметка, че ще постъпи глупаво.

Както повелява великата ни героична традиция, така ли? Може би. Ала Максимилиан Цезар не беше герой, Луций Елий Антипатър също. Щом самият император не намираше за нужно да се държи като римлянин, защо да го прави секретарят му по гръцката кореспонденция? Той не беше войник, а чиновник, книжен плъх, при това не съвсем римлянин. Цицерон, Сенека или Катон Цензора биха се изсмели на претенциите му. Всеки може да се обяви за римлянин, но само римлянинът е такъв.

Само че времената на Сенека, Катон и Цицерон отдавна бяха отминали. Днес всичко беше различно. Врагът беше пред портите на Рим, а какво правеше императорът? Пробождаше се с меча си? Прерязваше си вените? Нищо подобно! Императорът трескаво съставяше писмо, в което смирено молеше да му позволят да се скрие в голям дворец на далматинския бряг. Трябваше ли секретарят му да застане пред дверите на Рим с меч във всяка ръка, за да посрещне врага като герой, докато императорът, комуто служеше, се измъкваше по живо, по здраво?

— Погледни! — повика го Юстина до прозореца. — Там нещо гори. Мисля, че е на Капитолия.

— Оттук не се вижда Капитолият.

— Значи е на някой от хълмовете. Виждам и други огньове. А по Сакра Виа горят факли. Пламъци навсякъде. Мисля, че вече са в града, Антипатре.

Той също погледна навън. Дъждът беше спрял и навсякъде горяха огньове и факли. Някъде отдалеч долитаха викове, но думите не можеха да се различат. Всичко беше размазано, смътно, призрачно.

— Какво мислиш?

Той облиза пресъхналите си устни.

— Да, и аз мисля, че са тук.

— И сега? Вече е късно да бягаме. Ще останем на мястото си — ти, аз, Максимилиан — и ще чакаме края като истински римляни. Нали сме такива?

— Андроник няма да стори нищо на императора. Нито пък на нас с тебе.

— Скоро ще разберем! — отсече Юстина.

Следващият ден не приличаше на никой друг в дългата история на Рим. Гърците бяха влезли в града на свечеряване едновременно от четирите порти, без да срещнат каквато и да било съпротива. Императорът беше наредил на хората да не правят опити за отпор, защото той би бил напразен и само би довел до големи загуби на човешки живот и излишни разрушения. Войната беше изгубена и би било лудост да удължават агонията. Това беше или мъдро и практично решение, или достойно за презрение малодушие и Антипатър имаше определено мнение по въпроса, ала предпочиташе да го запази за себе си.

Дъждът беше спрял вечерта, но на сутринта отново заваля — точно когато василевс Андроник влизаше триумфално в града от север по Виа Фламиния. Беше почти като в съня на Антипатър, с тази разлика, че времето беше лошо и нямаше цветя, а хората от двете страни на пътя бяха като зашеметени и никой не приветстваше новия император на гръцки. Но Андроник наистина яздеше огромен бял кон и беше великолепен, макар и със сплъстена от дъжда грива и подгизнала брада. Той обаче не пое към Форума, а право към императорския дворец, където щяха да му представят документа за абдикация. Същият, който Антипатър беше писал предния ден.

На церемонията присъстваше целият Велик съвет. Тя се провеждаше в Голямата зала с ловните мозайки, строена от един от последните Херакловци, където императорът посрещаше делегациите от далечни страни. Днес обаче той не седеше на трона, а се беше изправил смирено от лявата му страна и се вглеждаше във византийския император, застанал на десетина крачки срещу него. Зад гърба на Максимилиан се бяха подредили членовете на съвета, а зад Андроник стояха половин дузина велможи, които бяха яздили след него при триумфалното му шествие по Виа Фламиния.

Контрастът между двамата монарси беше поразителен. Императорът беше същинско джудже пред Андроник — огромен мъж, по-висок и по-едър от всички в залата, с груби черти и остра жълта коса на келт или брит, пусната свободно на гърба му. Всичко у него — широките плещи, масивният гръден кош, увисналите мустаци и издадената челюст — излъчваше бича, зверска сила. Ала в малките пронизващи очички светеше хладен човешки ум.

Антипатър беше застанал до Максимилиан, за да превежда. По знак на императора той подаде свитъка на един от велможите на Андроник, мъж с обръснато теме и брокатена роба, обсипана с истински рубини и изумруди. Мъжът му хвърли само бегъл поглед и тържествено го подаде на василевса. Андроник бързо плъзна поглед по първите два-три реда и върна свитъка на велможата си.

— За какво става дума в това нещо? — отривисто попита той.

Антипатър за миг се обърка — нима Царят на римляните не можеше да чете?

— Документ за абдикация, ваше величество — чу той изумен собствения си глас.

— Дай ми го пак! — нареди Андроник.

Гласът му беше силен, дълбок и груб и в никакъв случай не можеше да се каже, че гръцкият му гали слуха — така би говорил един войник или дори селянин, но не и император. Сигурно беше поза. Андроник произхождаше от древно и прославено византийско семейство, но знае ли човек?

С величествен жест велможата с бръснатото теме подаде документа на василевса, той още веднъж го разгърна и му хвърли бегъл поглед, после го пъхна небрежно под мишница.

В залата беше тихо като в гробница.

Антипатър се чувстваше неловко от положението си в самия център на сцената и крадешком се огледа наоколо. За разлика от император Максимилиан, в чието държание нямаше и следа от присъщото на ранга му достойнство — дребен, незначителен човек, който тепърва щеше да бъде унижаван, — неговите министри и генерали до един стояха изправени, с високо вдигнати глави, с мрачното достойнство на войници. Дали някой от тях знаеше какво съдържа документът? Едва ли, поне що се отнася до Салона. Антипатър срещна погледа на принца-наследник Германик с безукорно свеж вид — току-що изкъпан, в искрящо бяла роба, поръбена с пурпур. Той също беше застанал в изправената стойка на войник, което никак не се връзваше с представата на Антипатър за него, но на устните му играеше едва забележима усмивка. На какво ли толкова се радваше в този ужасен ден?

Василевс Андроник се обърна към Антипатър:

— Императорът се отрича безусловно от всичките си привилегии, така ли?

— Да, ваше величество.

От редиците на римските сановници долетя обща въздишка, ала едва ли от изненада. И нямаше от какво да са изненадани, но този прям въпрос, зададен с грубоват тон, който поставяше безапелационно нещата на мястото им, не можеше да не им подейства като удар.

Ала държанието на принц Германик с нищо не се промени — същата изправена стойка, същата хладна усмивка, трептяща в ъгълчетата на устните му. По-възрастният му брат току-що бе преотстъпил трона, който можеше един ден да наследи. Но дали някога бе разчитал сериозно, че ще седне на престола?

— Някакви по-особени искания? — попита Андроник.

— Само едно, ваше величество.

— И какво е то?

Всички погледи бяха приковани в Антипатър, който изпитваше желание да потъне в лъскавия каменен под. Защо трябваше тъкмо той да каже проклетите думи пред всички тези велики мъже?

Но нямаше как да избяга от това и той изрече с най-голямата твърдост, на която беше способен:

— Цезар Максимилиан моли да му бъде разрешено да се оттегли заедно с онези свои придворни, които пожелаят да го последват, в двореца на император Диоклециан в Салона, където се надява да прекара остатъка от живота си в размисъл и научни занимания.

Ето това беше. Антипатър беше вперил поглед пред себе си, загледан в нищото.

Василевсът притвори за миг пронизващите си сиви очи и в ъгълчето на устните му трепна зле прикрито презрение.

— Не виждаме причина да не изпълним подобна молба — изрече най-сетне той. — Приемаме условията, предложени в този документ.

Андроник пое перото, подадено му от велможата до него, и надраска в долната част на листа огромно „А“ — очевидно подписът му.

— Нещо друго?

— Не, ваше величество.

— Добре тогава — кимна Андроник. — Кажи на бившия император, че ни е угодно да прекараме нощта в лагера, сред войниците си. Утре възнамеряваме да се настаним в този дворец, от него не бива да се изнася нищо без наше позволение. Освен това утре ще ви представим нашия брат Роман Цезар Стравоспондил, който отсега нататък ще управлява като император Западната империя. Кажи всичко това на бившия император.

Василевсът даде знак на хората си и се упъти към вратата, а свитата му го последва в стегната фаланга.

Антипатър се обърна към Максимилиан, който не помръдваше от мястото си, сякаш беше каменна статуя.

— Василевсът каза, Цезаре…

— Разбрах какво каза василевсът. Благодаря, Антипатре — промълви Максимилиан с глас, сякаш излизащ от гробница.

Той се усмихна, но с усмивката на мъртвец, и също напусна залата. Членовете на Великия съвет, зашеметени и невярващи, тръгнаха след него по двама, по трима.

Ето така падат империите в днешно време, помисли си Антипатър.

Без кръвопролития, без екзекуции. Един пергаментов свитък, няколко пъти преминаващ от победения към победителя и обратно, едно „А“, надраскано отдолу, смяна на обитателите на царските покои. И така ще бъде отразено и в историята. Луций Елий Антипатър, завеждащият гръцката кореспонденция на бившия император, представи официалния документ за абдикация на василевс Андроник, който го погледна бегло и…

— Антипатре!

Беше Германик Цезар, единствен останал в залата със завеждащия гръцката кореспонденция.

Принцът му махна да се приближи.

— Само две думи, Антипатре. Ела с мен.

Отвън, докато крачеха през закритата галерия, която обикаляше цялото крило на двореца, Германик попита:

— Какво можеш да ми кажеш за този Роман Цезар, Антипатре? Мислех, че братът на василевса се казва Александър.

Имаше нещо странно в гласа му. Цялата леност и демонстративно нехайство на принца се бяха изпарили. Сега той говореше отривисто и делово.

— Мисля, че са няколко братя. За Александър се чува най-често. Той е воин като брат си. Роман вероятно е нещо съвсем различно. „Стравоспондил“ означава „гърбушко“.

Германик го загледа невярващо.

— Какво? Андроник е избрал за император на Запада един сакат?

— Това подсказва името, господарю.

— Хубава шегичка. Какво пък, щом така е решил. — Германик се усмихна, но не личеше да му е много забавно. — Едно обаче е ясно — императорите пак ще бъдат двама. Андроник няма да се опита да управлява цялата обединена империя от Константинопол, защото това не може да стане. Точно както ти казах онзи ден в Храма на съгласието, Антипатре.

Антипатър продължаваше да се чуди на промяната у Германик, на тази необичайна сериозност и задълбоченост. Дори и стойката му беше различна. Аристократичната разпуснатост и вялост бяха изчезнали и принцът изведнъж беше започнал да се държи като войник. Антипатър за пръв път забеляза колко по-висок е Германик от брат си.

— Колко дълго мислиш, че ще изтрае тази нова империя, Антипатре?

— Не разбрах, господарю?

— Колко дълго? Пет години? Десет? Хиляда?

— Не мога да преценя, господарю.

— Помисли си. Андроник тръгва на юг и помита жалката ни отбрана с едно щракване на пръстите, после слага за император сакатия си брат и се връща при сладкия живот в Константинопол. Тук остават десетина гръцки легиона за цялата Западна империя — Испания, Германия, Британия, Галия, Белгика, да не говорим за самата Италия. И за какво му е било да ни превзема? Ами за да потекат нашите данъци на Изток и да напълнят хазната му. Дали британските фермери ще са доволни от това? Или рошавите германци? Знаеш отговора. Андроник превзе Рим, но това не значи, че владее цялата империя. В провинциите не искат гърците да ги управляват и няма да се примирят. Тези хора са римляни и искат да бъдат управлявани от римляни. Рано или късно навсякъде ще се зароди съпротива, и то по-скоро рано. Ще започнат да избиват гръцките бирници и местни управници, ще избухнат въстания, които ще се разрастват. И в крайна сметка Андроник ще реши, че не си струва да се поддържа войска на такова голямо разстояние, ще вдигне рамене и ще махне с ръка. Едва ли ще тръгне втори път да ни покорява. Така че ние или ще избием гръцките нашественици, или, което е по-вероятно, ще ги претопим и ще ги превърнем в римляни. Само след две-три поколения те вече ще са забравили гръцкия.

— Мисля, че имаш право, господарю.

— И аз така мисля. Утре вечер заминавам, Антипатре.

— За Далмация, нали? С имп… с брат си.

Германик плю.

— Не ставай глупак! Не, няма да замина с него. — Той се наведе към Антипатър и изрече тихо и натъртено: — В Остия ме чака кораб, който ще ме отведе в Масалия в Галия. Там или в Лугдун ще е столицата ми, но още не съм решил.

— Столицата ти?…

— Императорът абдикира. Ти лично написа документа, нали така? Значи сега аз съм император. В изгнание, но все пак император. И в момента, когато стъпя в Масалия, ще се провъзглася официално за такъв.

Ако го беше казал седмица по-рано, това щеше да прозвучи като лудост, като пиянски брътвежи, като издевателство. Но този Германик сега беше различен.

Морскосините очи на принца се впиха безжалостно в Антипатър.

— Ако кажеш някому и дума за това, преди да съм напуснал Рим, с теб е свършено.

— Тогава защо изобщо ми го казваш?

— Защото мисля, че макар да си едно плъзгаво гърче, все пак си надежден човек. Казах ти го още тогава, в храма. И искам да дойдеш с мен в Галия.

Дъхът на Антипатър секна.

— Но, господарю!

— На мен също ми трябва завеждащ гръцката кореспонденция. Някой, с чиято помощ да осъществявам връзката със сегашните управници на Рим. Да ми чете докладите на шпионите ми на Изток. Трябваш ми и като съветник, Антипатре. Ти си плах, но в същото време си умен и трезв. Освен това си и римлянин, и грък едновременно. Можеш да си ми от полза в Галия. Ела с мен. Няма да съжаляваш. Аз ще възстановя армията и ще прогоня гърците от Рим. Ти можеш да бъдеш консул, когато си върна трона на Цезарите.

— Господарю…

— Помисли си. Давам ти срок до утре.

Изражението на Юстина беше съвсем неразгадаемо, когато Антипатър свърши разказа си. Какво ли ставаше зад тези тъмни блестящи очи?

— Бях толкова слисан, че не мога да ти опиша — каза той. — Германик е далеч по-сериозен и твърд, отколкото някой е допускал. Зад това лекомислено държание, което демонстрираше, се е криел мъж със силна воля. Истински римлянин.

— Да — кимна тя. — Изненадата сигурно наистина е била голяма.

— Трябва да ти призная, че тази идея да се провъзгласи за император в изгнание и да поведе съпротивата от Галия е романтична и благородна. И съм поласкан от поканата му да го придружа. Само че… не мога да тръгна с него.

Антипатър знаеше, че не би тръгнал, защото Юстина не би го направила. А ако имаше нещо, което да му е ясно в целия този хаос, то беше, че ще тръгне нататък, накъдето пожелае Юстина. За него тя беше по-важна от политиката, от империите и от всички тези абстрактни неща. Сега за него всичко се свеждаше до едно — да са заедно, а бремето на империята да го носят други.

— Как мислиш, дали ще успее да прогони гърците? — попита тя.

— Много е вероятно. Всеки знае, че империята е прекалено голяма, за да бъде управлявана от една столица, а избирането на гръцки император на Запада също няма да реши проблема. Западът е римски. Сега гърците са по-силни от нас, защото ние направихме куп глупости през последните петдесет години и сами подкопахме силите си, но това няма да е задълго. Ще се окопитим и ще бъдем отново онова, което бяхме. Боговете са пожелали Рим да управлява света. Правили сме го повече от хиляда години, и то дяволски добре. И отново ще го правим. Съдбата е на страната на Германик. Помни ми думата, в Рим отново ще се говори латински и ние ще го дочакаме.

Юстина го изслуша мълчаливо и още дълго не продума. Най-сетне попита:

— Много ли е студено в Галия през зимата?

— Чувал съм, че доста. Във всеки случай по-студено от тук.

Прекалено студено за нея, това беше сигурно. Защо й беше притрябвало да пита? Немислимо беше да поиска да тръгне нататък. Нямаше да й хареса.

— Много странно — каза той, след като напразно почака тя да отговори. — Императорът ни е калпав, а братът, за когото мислех, че не става за нищо, се оказа храбър и доблестен мъж. Ако изобщо съществува такова нещо като римска душа, тя трябва да се търси на Запад, където утре поема Германик.

— А ти, Луций? Ти накъде ще тръгнеш?

— Ние с теб сме гърци. Нашият път е в обратната посока, Юстина. На изток. Към слънцето. Към Далмация с Цезар.

— Ти си римлянин, Луций.

— Да, повече или по-малко. И какво от това?

— Рим тръгва на запад. Страхливецът Максимилиан тръгва на изток. Наистина ли искаш да отидеш със страхливеца, Луций?

Антипатър я гледаше слисан и не знаеше какво да отговори.

— Кажи ми, Луций, колко е студено зиме в Галия? Много сняг ли има?

Той най-сетне успя да проговори:

— Какво се опитваш да ми кажеш, Юстина?

— А ти какво се опитваш да ми кажеш? Представи си, че не съществувах. Накъде щеше да тръгнеш утре, на изток или на запад?

Той се поколеба само за миг.

— На запад.

— За да последваш брата на императора в снеговете?

— Да.

— Брата, когото мислеше за нищожество?

— Императорът е нищожество, не брат му. Ако не беше ти, сигурно щях да тръгна с него.

Дали наистина беше така? Отговорът бе да. Да.

— Аз съм римлянин. И искам поне веднъж да се държа като такъв.

— Тогава върви. Върви!

Стаята се люшна пред очите му.

— А ти, Юстина?

— Аз не съм длъжна да се държа като римлянка, нали? Мога да остана тук и да продължа да бъда гъркиня…

— Не!

— Или да те последвам, теб и новия император. — Тя обви ръце около себе си и потрепери, сякаш вече усещаше студеното докосване на снежинките. — От друга страна, все още не е късно да заминем с другия император. Със страхливеца, който подари престола си, за да отърве кожата.

— Знаеш, че и аз не съм от най-храбрите.

— Знам. И все пак щеше да тръгнеш с Германик, ако ме нямаше мен. Има разлика между това да не си храбрец и да си страхливец. Чудя се кое е по-лошо — да тръгнеш през снеговете или да се скриеш на топличко сред страхливци? Как може човек да живее сред страхливци, ако самият той не е такъв?

Той не знаеше какво да каже. Главата му кънтеше. Тя го беше хванала натясно. Знаеше само, че я обича, че има нужда от нея и че ще направи избора, който тя пожелае.

Отвън отново долетяха гръмки тържествуващи викове, а сред тях и писъци. Антипатър погледна през прозореца — пожарите бяха станали повече. Едва сега започваше истинското завоюване и завоевателите бързаха да грабнат своя пай.

Какво пък, това се очакваше. Но сега вече нямаше значение. Единственото, което интересуваше Антипатър, беше кой път да избере — на изток с падналия император или на запад с брат му.

Той погледна Юстина.

Тя все още се гушеше от въображаемия студ на въображаемата зима, но сега се усмихваше. И усмивката й беше истинска.

— Така да бъде, ще бъда римлянка. С тебе в снеговете, в Галия. Лудост ли е, Луций? Е, добре, тогава ще бъдем луди заедно. И ще се опитаме да се топлим един друг, където и да сме… Трябва да си стегнем багажа, любов моя. Твоят нов император заминава за Масалия утре, нали така каза?

2206 О.Р.: Покрайнините на империята

Човек познава врага си от пръв поглед. Аз срещнах своя в един искрящ пролетен ден горе-долу преди година, докато вървях край Големия канал, както правех всеки ден, за да се наслаждавам на сутрешния бриз. По водата плавно се движеше флотилия от богато украсени римски баржи, измествайки нашите гондоли, сякаш бяха тресчици. На носа на първата баржа стоеше едър чернобрад римлянин — младият имперски проконсул, и се хилеше, сякаш беше някакъв нов Александър, влизащ триумфално в току-що покорените си владения.

Гледах от стъпалата на малкия храм на Аполон, недалеч от Риалто. Баржата на проконсула беше с три високи мачти, на които се вееха знамена с римските орли, и не можеше да мине под подвижния мост, а той кой знае защо не се вдигаше. Мъжът се огледа нетърпеливо наоколо и очите му се спряха върху мен — блестящи и нагли. Огледа ме безцеремонно, смигна и ми махна с ръка, после сви дланите си като фуния и извика нещо, което не разбрах.

— Какво? — попитах автоматично.

— Фалко! Квинт Помпей Фалко!

Мостът се вдигна и пропусна баржата му, тя бързо се отдалечи надолу по канала. Скоро щях да разбера, че е потеглила към Двореца на дожите, където щеше да живее проконсулът — палата насред големия площад, обитаван някога от принцовете на Венеция.

Погледнах София, компаньонката ми.

— Чу ли го? Какво каза?

— Името си, госпожо. Той е Помпей Фалко, новият ни господар.

— Ах, да, разбира се! Новият ни господар!

Как го мразех в този миг! Това космато италианче, което сигурно лъхаше на чесън, тръгнало така самонадеяно да покорява нашия хубав и спокоен град — как да не го мразя? Някой недодялан войник от Неапол или Калабрия, измъкнал се от вонящата на пот палатка, за да стане проконсул на Венеция, без съмнение като награда за проявена кръвожадност на бойното поле. И сега този новоизлюпен сановник щеше да ни проглушава ушите с неблагозвучния си латински и да ни разваля приемите с недодяланите си римски маниери. Още от пръв поглед изпитах отвращение. Чувствах се омърсена от хладния, нагъл поглед, с който ме удостои, минавайки покрай мен. Квинт Помпей Фалко, да не вярваш! С какво можеше да ме впечатли това грозно име? Мене, благородната венецианка, византийка до мозъка на костите си, която можеше да проследи потеклото си чак до принцовете на Константинопол и от дете се движеше сред силните на деня?

Не бях изненадана, че римляните са тук. От месеци усещах как империята се влива в живота ни, както горчивите океански вълни нахлуват в тихата ни лагуна, преодолявайки преградата на веригата от острови. Така е във Венеция — ограждаме се както можем от морето, но по време на буря то поглъща всичко по пътя си и ни залива. В целия свят няма по-могъщо море от Римската империя и сега то се готвеше да ни връхлети.

Бяхме претърпели поражение. Минаха десет години, откакто василевс Лъв XI и император Флавий Ромул подписаха Равенския договор, обединяващ Западната и Източната империя под върховенството на Рим, и всичко беше така, както по времето на първите цезари. Величието на Гърция беше останало в миналото. Две столетия бяхме първи, но в крайна сметка римляните победиха. Къс по къс цялата независима Византия се върна под римско управление и сега беше наш ред да бъдем погълнати. Венеция, най-западната твърдина на падналата империя. Римски баржи плаваха в нашите канали. Римски проконсул се беше настанил в Двореца на дожите. Римски войници сновяха из нашите улици. Петдесет години кървава гражданска война, двеста години величие — и сега всичко е само история. Дори нямахме свой император. Хиляда години, още от времето на Константин, бяхме имали свой владетел, а сега трябваше да подвиваме коляно пред цезарите. Чудно ли е тогава, че намразих човека на Цезар, влязъл така надменно в този победен, но не и покорен град?

Отначало като че нищо не се промени. Храмът на Зевс не беше превърнат в храм на Юпитер. Хубавите ни византийски монети, нашите солиди и милиареси, останаха в обръщение, макар сред тях да се срещаха и римски ауреуси и сестерции. Говорехме езика, на който бяхме говорили векове. Сега официалните документи се датираха по римски образец — за тях беше 2206 година от основаването на Рим, а не 1123 година от основаването на Константинопол, но кой гледа официалните документи?

От време на време виждахме римски чиновници на площада, в магазините по Риалто или във ведомствените гондоли по главните канали, но те бяха малко и се опитваха да не се месят в живота ни. Градските големци живееха все така разкошно, със същата пищна показност. Вярно, нямаше дож, ала от много време беше така.

Моят живот също не се промени. Като дъщеря на Алекси Фока и вдовица на Ираклий Кантакузин, аз бях богата и се радвах на множество привилегии. В двореца ми на Големия канал си даваха среща знатните и високообразованите. Имението ми в слънчевата Истрия на изток даваше обилна реколта от смокини, маслини, овес и пшеница и ми осигуряваше спокойно убежище, когато започнех да се отегчавам от великолепието на Венеция. Защото, колкото и да обичах града, влажните зими и жарките, наситени с миазми лета ме потискаха и гледах по това време на годината да избягам.

Имах любовници и поклонници, без да смесвам двете неща. Всички бяха убедени, че отново ще се омъжа — все още бях едва на трийсет, бездетна, богата и красавица по общо мнение, а семейството ми беше родствено на императорската династия в Константинопол. Ала макар и да не бях вече в първа младост, не бързах да се обвържа с нов съпруг. Бях твърде млада, когато се омъжих за Ираклий, и нямах никакъв светски опит. Нещастната случайност, която ме лиши от моя повелител, в същото време ми даде възможност да се отърва от някогашната си невинност и аз побързах да се възползвам от нея. Също като Пенелопа се обкръжих с поклонници, които с радост биха взели за жена една дъщеря на фамилията Фока, та макар и вдовица. Но докато тези грандове, повечето с десетина години по-стари от мен, се навъртаха наоколо ми, изпращаха подаръци и ми нашепваха щедри обещания, аз се забавлявах с не толкова издигнати, затова пък кипящи от сила мъже — гондолиери, коняри, музиканти и някой и друг войник, — което значително обогатяваше житейския ми опит.

Неизбежно беше рано или късно да срещна римския проконсул. Венеция е малък град и да си спечели благоволението на местната аристокрация беше един вид негово задължение. От своя страна ние трябваше да бъдем учтиви с него — при римляните благата се разпределят от горе на долу, а той беше човекът на императора във Венеция. Когато трябваше да се раздават земи, военни чинове, привлекателни длъжности в градската управа, Квинт Помпей Фалко беше човекът, който ги разпределяше. Ако пожелаеше, той можеше да пренебрегне градските големци и да издигне никому неизвестни досега хора. Ето защо овластените при предишното управление трябваше да го ухажват усилено, ако искаха да запазят високото си положение. И Фалко също като мен имаше свита от поклонници. В празнични дни се появяваше в храма на Зевс, заобиколен от венециански благородници, които се умилкваха около него, сякаш самият Зевс ги беше удостоил с присъствието си. На много пиршества му се отреждаше почетното място, канеха го на лов в аристократичните имения и често го виждахме на някоя богато украсена баржа да пие вино и да се смее в компанията на един или друг градски големец.

Както вече казах, неизбежно беше да се срещнем. От време на време забелязвах да ме зяпа отдалеч по време на някое голямо събиране, но нито веднъж не му направих удоволствието да отвърна на погледа му. И тогава дойде вечерта, когато вече не можех да избегна пряката среща.

Беше на един официален прием във вилата на Деметрий, бащиния ми брат. След смъртта на баща ми той беше глава на фамилията и поканата му беше равносилна на заповед. Нямах представа, че Деметрий, въпреки че ринеше златото с лопата и имаше множество имения във вътрешността на страната, се домогва до политически пост в новото римско управление. Искаше да стане Началник на кавалерията, което изобщо не беше военна длъжност — та кой би могъл да си представи кавалерия в прорязаната от канали Венеция? — а чисто синекурен пост. Той обаче би му осигурил достъп до постъпленията от митницата. По тази причина той държеше да спечели благоразположението на Помпей Фалко и го беше поканил на приема. И за мой ужас беше определил да седя от дясната му страна на масата. Дали чичо ми не беше решил да се прави на сводник заради няколко дуката? Имах усещането, че е точно така, и не можех да си намеря място от ярост, но не ми оставаше нищо, освен да си изиграя ролята. Не исках да предизвикам скандал точно в дома на чичо си.

— Изглежда ще си правим компания тази вечер — каза Фалко. — Мога ли да ви придружа до мястото ви, госпожо Евдокия?

Той говореше гръцки, при това правилно, макар и със силен варварски акцент. Облегнах се на ръката му. Беше по-висок, отколкото си мислех, и много широк в раменете. Погледът му беше зорък и проницателен, усмивката — непринудена и обаятелна. Отдалеч ми изглеждаше съвсем млад, но сега видях, че е поне на трийсет и пет, ако не и повече. Мразех го заради самоувереността му, заради самочувствието, че е у дома си, заради добрия му гръцки. Мразех го дори заради брадата, гъста и черна — вече няколко поколения в гръцките земи не се носеха бради. Неговата беше къса и само обрамчваше лицето — брада на войник, която му придаваше прилика с императорите от древните римски монети. Нищо чудно да целеше именно това.

Поднесоха блюдата с печена риба и изстудено вино.

— Обичам вашето венецианско вино — каза той. — Далеч по-тънко е от тежките южни вина. Да ви налея ли, госпожо?

Наоколо стояха слуги, които чакаха да свършат тази работа, но моята чаша я напълни проконсулът на Венеция и всички в залата го забелязаха.

Аз бях примерна племенница. Водех приятен разговор, сякаш Помпей Фалко беше обикновен гост, а не пратеник на нашия завоевател. Давах си вид, че съм се примирила напълно с падането на Византия и присъствието на римски чиновници. Попитах го откъде е. От Тарако, каза той. Това било някъде далеч на запад, в Испания. Император Флавий Ромул също бил от Тарако.

А дали са роднини с императора? Не, отвърна Фалко, но той бил близък приятел на най-малкия син на императора, Марк Квинтилий. Двамата воювали заедно в Кападокийската кампания.

— Доволен ли сте от назначението си във Венеция? — попитах го, когато ми наля втори път.

— О, да, госпожо, много! Какво прекрасно градче! Толкова необикновено — навсякъде канали и мостове. И толкова цивилизовано — след цялата врява и суматоха на Рим.

— Да, Венеция наистина е цивилизована — отвърнах.

Но вътрешно кипях, защото знаех какво означава това. Колко е приятна вашата Венеция, такава прелестна играчка! Много умно от ваша страна да построите чудесното си градче на морето, та всички улици да са канали и човек да може да ги обикаля с гондола, вместо да се друса в карета. И какъв приятен отдих е за мене да прекарам известно време в едно такова тихо провинциално кътче и да си пийвам хубаво вино с красиви жени, докато местните величия се въртят около мен и се опитват да спечелят благоразположението ми, вместо да си проправям път през дивата джунгла на римските улици. И докато той възхваляваше красотите на града, аз още повече го намразвах. Едно е да те превземат, съвсем друго е да те покровителстват.

Знаех, че иска да ме съблазни. Не е нужно да притежаваш мъдростта на Атина, за да го разбереш. Само че аз бях решила първа да го прелъстя. Да покоря, доколкото беше възможно, този римлянин, да го усмиря и така да възтържествувам над него. Фалко беше достатъчно привлекателно животно. И на чисто животинско ниво сигурно би било приятно да ме обладае. Другото удоволствие беше да видя победителя победен, преследвача — превърнат в жертва. Копнеех за това. Вече не бях седемнайсетгодишното момиченце, което омъжиха за блестящия Ираклий Кантакузин. Сега разполагах с цял арсенал от хитринки и уловки.

Насочих разговора към изкуството, литературата, философията. Исках да му покажа какъв варварин е. Той обаче се оказа неочаквано добре образован. Когато го попитах дали е посетил най-новата постановка — „Навзикая“ на Софокъл, каза, че я е гледал, но любимата му пиеса на Софокъл е „Филоктет“, защото най-добре разкрива конфликта между честта и патриотизма.

— Все пак, госпожо Евдокия, разбирам пристрастието ви към Навзикая — тази мила принцеса сигурно ви се струва близка.

Пак ме ласкаеше и го мразех за това. Но, честно да си кажа, в театъра плаках, когато Навзикая и Одисей се разделяха — може би виждах нещо от нея у себе си или нещо от себе си у нея.

В края на вечерта той ме попита дали бих приела да обядвам с него в двореца му след два дни. Бях подготвена за това и хладно се позовах на по-стара уговорка. Тогава ми предложи обяд следващата седмица. Отново измислих причина да откажа. Той се усмихна. Очевидно правилата на играта му бяха ясни.

— Тогава може би друг път.

С тези думи се отдалечи и поведе разговор с чичо ми.

Разбира се, намерението ми беше да се срещна с него, но аз да избера мястото и времето. Скоро се появи удобен случай. Когато пътуващи музиканти посещават Венеция, те винаги са добре дошли в дома ми. И сега една такава трупа щеше да изнесе концерт и аз поканих проконсула. Той дойде, придружен от солидна свита. Разбира се, настаних го на почетното място. След концерта Фалко се задържа малко, за да похвали флейтистите и умението на певеца, но не спомена нито дума за обяд. Това беше добре — от този момент аз диктувах правилата на играта. Аз също не му отправих никаква покана, но го разведох, преди да си тръгне, из долните зали на двореца и той се възхити от картините, скулптурите и антиките — всички онези красиви вещи, които бях наследила от баща си и дядо си.

На другия ден римски войник ми донесе подарък от проконсула — малка статуетка от полиран черен камък, изобразяваща жена с котешка глава. В бележката си Фалко обясняваше, че я е купил от един храм в Мемфис, докато служел в провинцията Египет преди няколко години, и изказваше надежда, че ще ми хареса. Тя наистина беше красива, макар и по особен начин, и ми се видя доста странна и плашеща. С нещо ми напомняше самия Квинт Помпей Фалко. Тази мисъл ме слиса. Поставих статуетката в шкафа с антиките и реших, че следващия път, когато го видя, непременно трябва да го накарам да ми разкаже за Египет, за неговите пирамиди, за странните му богове и огромната пясъчна пустиня.

Благодарих му с кратка бележка, после изчаках още няколко дни и го поканих да погостува в имението ми в Истрия следващата седмица.

Той ми отговори, че за голямо негово съжаление следващата седмица братовчедът на Цезар щял да посети Венеция и някой трябвало да го забавлява. Дали не бихме могли да отложим гостуването за друг път?

Отказът ме свари неподготвена. Той се оказа по-добър играч, отколкото очаквах. От ярост чак се разплаках. Имах обаче достатъчно здрав разум да не му отговарям веднага. След три дни му писах отново и изразих съжаление, че в момента не мога да му предложа друго подходящо време, но може би по-нататък ще имам възможността да го поканя. Това беше рискована стъпка, която без съмнение би могла да обърка плановете на чичо ми. Ала Фалко изглежда не се обиди. Когато два дни по-късно гондолите ни се разминаваха, той се поклони и ми се усмихна.

Изчаках още известно време и отново го поканих. Този път той прие. С него дойде охрана от десетима войници. Дали не си мислеше, че се каня да го убивам? Едва ли, просто империята трябваше да демонстрира мощта си при всеки удобен случай. Бях предупредена, че няма да дойде сам, и се погрижих да настаня войниците му в отдалечените постройки и да повикам момичета от селото да ги забавляват и да им отвличат вниманието. Самият Фалко настаних в апартамента за гости в къщата си.

Той отново ми беше приготвил подарък — огърлица от някакви странни зелени камъни, чудато гравирани, а в средата — кървавочервен клин.

— Колко е хубава! — казах, макар да намирах украшението грубо и зловещо.

— Иде от Мексико — обясни той. — Това е голямо царство в Нова Рома, отвъд океана. Там се кланят на някакви загадъчни богове. Ритуалите се извършват на върха на големи пирамиди, където жреците разрязват телата на жертвите и изтръгват сърцата им, докато по улиците не потекат реки от кръв.

— И вие сте бил там?

— Да, преди шест години. В Мексико и още една страна, наречена Перу. Тогава бях посланик на Цезар в Нова Рома.

Бях изумена — този човек беше ходил и в Нова Рома! Двата огромни континента отвъд океана ми се струваха толкова далеч, колкото и самата Луна.

Погалих каменните мъниста — зеленият камък беше гладък като коприна и сякаш гореше с вътрешен огън — и си сложих огърлицата.

— Египет, Нова Рома… — Поклатих глава. — Навсякъде ли сте бил?

— Да, кажи-речи — засмя се той. — Онези, които служат на Флавий Цезар, са свикнали да пътуват. Брат ми е бил в Китай и Япония, чичо ми е слизал на юг в Африка, в земите отвъд Египет, където живеят косматите хора. Това е златен век за Рим, госпожо. Империята е стигнала до всяко кътче на света. А вие? Много ли сте пътувала?

— Виждала съм Константинопол — отвърнах.

— Ах, да, великата столица. На път за Египет минах оттам. Конните състезания на Хиподрума — в живота си не съм виждал подобно зрелище, дори в самия Рим! И дворецът на императора — естествено видях го само отвън. Казват, че стените били от злато. Мисля, че дори дворецът на Цезар не би могъл да се сравни с него.

— Аз съм влизала вътре като дете. Докато все още имахме василевс. Виждала съм златните зали и златните лъвове от двете страни на трона, ревящи и махащи с опашки, също и ювелирните птички, които отварят човките си и пеят, накацали върху златни и сребърни дървета в тронната зала. Василевсът ми подари пръстен. Баща ми е негов далечен роднина. Аз съм от фамилията Фока, а по-късно се омъжих за Кантакузин. Съпругът ми също е от царско потекло.

— О! — възкликна той, сякаш казаното му беше направило кой знае какво впечатление. Какво ли значеха за него всъщност имената на византийските аристократи? Сигурна бях, че продължава да гледа на мен отвисоко. Детронираният император не е никакъв император, а достойнствата на някогашната аристокрация трудно ще направят впечатление някому.

Аз бях дъщеря на малко градче в периферията на падналата империя, трогателно горда с единственото си посещение в някога могъщата столица. А той беше римлянин и целият свят беше открит пред него. Щом могъщият Константинопол с неговите златни стени за този човек беше просто спирка по пътя, какво бе тогава нашата малка Венеция? Какво бях аз?

Мразех го по-силно от всякога. Вече съжалявах, че съм го поканила.

Но той беше мой гост. Бях приготвила великолепно угощение, с подбрани вина и деликатеси, каквито дори един изкушен римлянин не е и сънувал. Той беше видимо доволен. Пи много и се разгорещи, но от опиянение нямаше и следа. Двамата говорихме до късно през нощта.

Трябва да си призная, бях изумена от дълбочината и богатството на ума му.

Той не беше обикновен варварин. Обучавал се при гръцки учител, както повечето римляни от високопоставени семейства от хиляда години насам. Някой си Евклид, мъдър атинянин, налял в главата на младия Фалко всевъзможни знания — за поезия, драма и философия, научил го на тънкостите на нашия език и го въвел в абстрактните науки, в които ние, гърците, винаги сме били добри. Този римлянин беше на „ти“ не само с инженерните науки и военното изкуство, където открай време римляните са силни, но и с Платон и Аристотел, с литературата и историята на моя народ чак до времената на Агамемнон. Беше в състояние да говори задълбочено за неща, които аз самата знаех само по име, но не познавах отвътре.

Той говори дотогава, докато не ми омръзна, а и след това. Накрая — това беше в онзи глух час на нощта, когато бухалите започват да стенат — аз го хванах за ръка и го поведох към леглото си, дори само за да спра потока на красноречието му, заливащо ме като египетския Нил при пълнолуние.

В спалнята той запали свещ и дрехите ни сами се свлякоха, сякаш бяха изтъкани от мъгла.

Протегна ръка и ме придърпа на леглото.

Никога дотогава не ме беше любил римлянин. В мига преди да усетя прегръдката му, за последен път ме заля вълна на презрение към него и към цялото му племе, защото бях сигурна, че сега вродената му бруталност ще вземе връх и цялото му философско красноречие е било само поза, за да ме направи свое притежание — от петнайсет века вече римляните постъпваха така с всичко, което се изпречеше на пътя им. Щеше да ме покори, да ме колонизира. Щеше да бъде груб, припрян и непохватен, но щеше да получи своето, както правеха римляните открай време, а после да стане и да си тръгне, без да каже дума.

Но грешах, както грешах за всичко останало по отношение на този мъж.

Да, усещането наистина беше като за римлянин, а не като за грък. Вместо да проникне в мен по някой ловък, хитроумен начин, той беше прям и директен. Но не и непохватен, не! Сега разбрах защо жените казват, че гърците правят любов като поети, а римляните — като инженери. До този миг не знаех, че инженерите умеят неща, за които повечето поети не са и подозирали, и ако един инженер може да пише добра поезия, кой би пожелал да мине два пъти по мост, построен от поет?

Останахме заедно до разсъмване, смяхме се и си говорихме между прегръдките. А на сутринта, без да сме мигнали, станахме и тръгнахме голи през къщата към банята. Когато се изкъпахме, излязохме навън. Стояхме и гледахме чудния розов изгрев, без да говорим, гледахме как слънцето се издига над Византия и започва пътешествието си към Рим, към земите на Западното море, към Нова Рома и далечния Китай.

Облякохме се и закусихме с вино, сирене и смокини, после наредих да ни доведат коне и го разведох из имението. Показах му маслиновите горички, нивите с жито, мелницата на потока и отрупаните с плод смокинови дръвчета. Денят беше топъл и слънчев, птиците пееха, а по небето не се виждаше нито едно облаче.

По-късно, докато обядвахме във вътрешния двор, от който започваше градината, той каза:

— Какво чудесно място! Надявам се един ден, когато остарея, да се оттегля за почивка в такова имение.

— Семейството ти сигурно има имение в провинцията.

— Няколко, но нито едно не е толкова спокойно. Ние, римляните, сме забравили какво е да живееш спокойно.

— А ние като западаща раса можем да си позволим да живеем в спокойствие, така ли?

Той ме погледна някак особено.

— Смяташ, че сте западаща раса?

— Не бъди лицемер, Квинт Помпей. Няма нужда вече да ме ласкаеш. Разбира се, че сме такива.

— Защото вече не сте империя ли?

— Разбира се. Някога при нас идваха посланици от места като Нова Рома, Багдад, Мемфис и Китай. Не във Венеция естествено, а в Константинопол. Сега посланиците отиват в Рим, а в гръцките градове ходят само туристите. И римските проконсули.

— Какво странно виждане за света имаш, Евдокия.

— Какво искаш да кажеш?

— За теб загубата на имперската мощ е равносилна на упадък.

— А за теб?

— Ако ставаше дума за Рим — да. Но Византия не е Рим. — Сега той беше много сериозен. — Източната империя е лудост, една голяма грешка, продължила кой знае как хиляда години. Това не е трябвало да се случва. Бремето на управлението на света е отредено на Рим и ние го приемаме като наш дълг. Никога не е имало нужда от Източна империя.

— Искаш да кажеш, че е било ужасна грешка на Константин, така ли?

— Точно така. Дори за империите могат да настъпят тежки времена, за нашата също. По онова време сме се разпрострели твърде надалеч. Константин имал политически проблеми у дома и прекалено много синове, които му създавали грижи. Той смятал, че империята е станала тромава и не може да запази целостта си в този вид, затова основал втората столица и позволил двете части да се развиват самостоятелно. Това известно време давало резултати — какво пък, признавам, няколкостотин години, — но Изтокът забравил, че политическата му система е създадена от римляните, и започнал да вярва, че е гръцка. Това предопределило края му. Гръцката империя е аномалия, която няма място в днешно време, та дори и в древността. Агамемнон не е бил император, а племенен вожд, чиято власт се разпростирала на не повече от десетина мили от Микена. А Атинската империя — колко време е просъществувала? А царството на Александър, след като него вече го нямало? Не, не, Евдокия, гърците са изумителен народ и целият свят им е длъжник за множеството велики постижения, но създаването и управлението на империи не е по тяхната част. И никога не е било.

— Така ли мислиш? — хапливо попитах аз. — Как тогава ви победихме в Гражданската война? И Цезар Максимилиан беше този, който капитулира пред василевс Андроник, или греша? Позволи ми да ти напомня, че двеста години Изтокът нямаше съперник в целия свят!

Фалко вдигна рамене.

— Боговете ни преподадоха урок, това е всичко. Бяхме наказани, включително и за разделянето на империята. Имахме нужда от това унижение, та да не повтаряме никога същата грешка. Вие, гърците, ни нанесохте тежък удар по времето на Максимилиан и наистина бяхте първи по сила, а ние разбрахме какво е да си втори. Но това не би могло да трае дълго. Боговете са отредили Рим да управлява света. В това не може да има съмнение. Така е било по времето на Картаген, така е и днес. Затова Гръцката империя се разпадна, без дори да се налага нова гражданска война. И ето ни тук. От императорския дворец в Константинопол управлява римски прокуратор. И във Венеция имате римски проконсул. Макар че в този момент той прекарва времето си с една красива венецианка.

— Сериозно ли говориш? — попитах. — Наистина ли вярваш, че сте избран народ? Че Рим управлява света по волята на боговете?

— Абсолютно.

Виждах, че наистина го вярва.

— Значи според теб Пакс Романа е дар на Зевс към човечеството? Или по-скоро на Юпитер.

— Да — кимна той. — Ако не сме ние, светът ще потъне в хаос. Господи, жено, нима мислиш, че горим от желание цял живот да сме управници и бюрократи? Не ти ли минава през ума, че бих предпочел да се оттегля в някое имение като това, да ходя на лов, на риба, на полето? Но ние сме народ, който знае как да управлява. И тъкмо затова сме длъжни да го правим. О, Евдокия, ти смяташ, че сме просто едни жестоки, недодялани скотове, чието единствено желание е да завоюват, да покоряват. Ти не разбираш, че това е нашето предопределение, нашето бреме, нашата професия!

— Направо ще ме разплачеш!

Той се усмихна.

— Аз такъв ли съм — жесток, недодялан скот?

— Разбира се. Всички римляни сте такива.

Фалко остана с мен пет дни. През това време едва ли ни се събраха и десет часа сън. После той със съжаление заяви, че трябва да ме напусне, за да се върне към задълженията си във Венеция, и си замина.

Аз останах още малко, сама с мислите си.

Не можех, разбира се, да се съглася, че гърците не са способни да управляват, а римляните са упълномощени от самите богове да го правят. Мисля, че просто в крайна сметка се бяхме опитали да надскочим самите себе си, както обикновено става с могъщите империи, или бяхме станали прекалено изнежени от толкова много благоденствие, а римляните се бяха събудили от двувековния си сън и бяха разбили империята ни. Ала и ние имахме своите велики мигове. Бяхме управлявали света не по-зле от самите римляни.

Така се опитвах да убедя сама себе си и дори си вярвах, но някъде дълбоко усещах, че се самозалъгвам.

Ние, гърците, разбираме величието. Имаме усет за възвишеното и грандиозното. А римляните знаят как да вършат ежедневната работа по управлението. Може би в крайна сметка Фалко беше прав и нашите няколко века имперско величие, прекъснали дългата римска традиция, бяха само една историческа аномалия. Защото сега Източната империя беше само спомен, а Рим отново владееше света. От своя хълм великият Цезар Флавий Ромул управляваше невиждани по мащаб владения. Римляните бяха в най-отдалечените части на Азия, в Индия, корабите им плаваха до изумителните нови континенти на западното полукълбо, благодарение на тях на бял свят идваха странни изобретения — печатни книги, оръдия, изстрелващи снаряди на големи разстояния, и какви ли не още чудеса, а ние, гърците, си седяхме в покорените си градове, пиехме вино, четяхме Омир и Софокъл и се прехласвахме по някогашната си слава. За пръв път в живота си видях моя народ като по-дребен, по-малко велик. Изискан, обаятелен, култивиран — и незначителен.

С какво високомерие се бях отнесла към моя хубав проконсул и как си бе отмъстил той!

Останах в Истрия още два дни и се прибрах в града. У дома ме чакаше подарък от Фалко — гравюра от слонова кост, изобразяваща странна на вид къща и жена с нежни черти, седнала замислено под плачеща върба на брега на езеро. В бележката, придружаваща подаръка, той обясняваше, че е от Китай и я е купил в Бактрия, на границата с Индия. Не ми беше казвал, че е бил и в Бактрия. При мисълта за всичките му пътувания ми се зави свят. Представих си го как избира тези малки съкровища и после ги поднася на жените си от други части на света. Мисълта така ме ядоса, че едва не запокитих гравюрата, но после размислих и я сложих на полицата до каменната египетска богиня.

Сега беше негов ред да ме покани в Двореца на дожите и после да прекараме нощта в леглото, в което бяха спали принцовете на Венеция със своите съпруги. Чаках седмица, после още една, а поканата не идваше. Бях започнала да мисля за него като за човек с необикновени качества и държанието му ми се струваше неразбираемо. Може би го бях надценила. В края на краищата той беше римлянин. Беше получил каквото искаше и сега може би беше готов да се впусне в нови приключения, да търси нови завоевания.

И тук грешах.

Когато нетърпението ми отново преля в ярост и гневът затъмни цялото уважение, което бях започнала да изпитвам към него, отидох при чичо ми Деметрий.

— Виждал ли си скоро нашия проконсул? — попитах. — Да не би да е болен?

— Защо си се загрижила за него, Евдокия?

Бях готова да го убия. След като ме натика в ръцете му, за да постигне собствените си цели, сега имаше нахалството и да ми се подиграва!

— Той ми дължи една покана в двореца, чичо — заявих рязко. — Не че бих приела — не и сега. Но би трябвало да знае, че ме оскърбява.

— И аз трябва да му го кажа, така ли?

— Нищо няма да му казваш. Нищичко!

Деметрий се подсмихна с разбиране. Но бях сигурна, че ще си мълчи. Нямаше да спечели нищо, унижавайки ме в очите на Помпей Фалко.

Дните минаваха. И най-сетне пристигна бележка от Фалко, изискана като всички останали, с която искаше разрешение да ме посети. Първият ми порив беше да откажа. Но на един проконсул не се отказва, пък и исках да го видя. Много исках да го видя.

— Надявам се да ми простиш, че бях толкова нелюбезен — каза той. — Но през последните седмици имах много неща, за които да мисля.

— Не се и съмнявам — изрекох сухо.

Страните му пламнаха.

— Имаш пълно право да ми се сърдиш, Евдокия, но обстоятелствата наистина са необичайни. Знаеш ли, че в Рим са настъпили големи сътресения? Императорът е направил промени в кабинета си. Някои важни хора са извън властта, други внезапно са се издигнали.

— И по какъв начин това засяга теб? — попитах. — Ти от кои си или за такива неща не се пита?

— Един от онези, които са се издигнали, е Гай Юлий Флавил.

Това име не ми говореше нищо.

— Гай Юлий Флавил беше Трети жрец. Сега е Първи трибун. Което е голямо повишение. Но освен това Флавил е от Тарако, откъдето е и самият император, а и аз също. Той е братовчед на баща ми и мой покровител. През всичките тези седмици между Рим и Венеция сновяха куриери. Аз също съм повишен благодарение на усилията на Първия трибун.

— Повишен — повторих.

— Да. Прехвърлят ме в Константинопол. Аз съм новият прокуратор там. Това е най-високата административна длъжност в бившата Източна империя. — Очите му блестяха от задоволство, но миг по-късно изражението му се промени и в погледа му се появи печал и някаква дълбока нежност. — Повярвай ми, Евдокия, посрещнах тази новина със смесени чувства и някои от тях недотам приятни. Това е голяма чест за мен. И все пак, ако зависеше от мен, не бих напуснал Венеция толкова скоро. Тъкмо започнахме да се опознаваме, а вече ще трябва да се разделим за мое безкрайно съжаление.

Той взе ръцете ми в своите. Имах чувството, че ще се разплаче. Искреността му ми изглеждаше напълно истинска — или беше по-добър артист, отколкото си мислех.

Бях зашеметена до безчувственост.

— Кога заминаваш? — попитах.

— След три дни.

— Три дни…

— През които ще бъда много зает.

Можеш да вземеш и мен в Константинопол, мислех си. В двореца на бившия василевс сигурно ще се намери място и за мене.

Но не, това не можеше да стане. Един римлянин, издигнал се така стремително, не би се обвързал със съпруга византийка. Можеше да има любовница византийка, но не това му трябваше на него сега. Беше дошъл моментът, когато един подходящ брак би му открил нови възможности за израстване. Едва ли щеше да се задържи много по-дълго в Константинопол като прокуратор, отколкото във Венеция като проконсул. Не след дълго пътят му щеше да го отведе отново в Рим. Щеше да бъде жрец, трибун, може би Велик понтифик. А защо не и император, ако изиграеше картите си правилно. Тогава може би щеше да ме повика в Рим, за да съживим миналото, но не и преди това.

— Мога ли тази нощ да остана? — попита той някак плахо, сякаш се боеше, че мога да откажа.

Разбира се, не отказах. Това щеше да бъде грубо и дребнаво, пък и го исках. Знаех, че няма да имам друг случай.

Това беше нощ на вино и поезия, на смях и сълзи, на опиянение и изнемога.

После той си отиде и ме остави в блатото на дребното провинциално съществуване, устремен към Константинопол и към славата. Голяма процесия от гондоли го съпроводи по канала до залива. Говореше се, че новият проконсул ще пристигне всеки момент.

Получих от Фалко прощален подарък — драмите на Есхил. Малко спретнато томче, отпечатано на машина — едно от онези нови изобретения, с които Рим толкова се гордееше. Разгърнах го с презрение — да ми прати не благороден ръкопис, а тази евтиния, печатана на машина! Ала по-късно, както вече неведнъж ми се беше случвало, откакто познавах този необикновен мъж, бях принудена да променя мнението си и онова, което ми се струваше евтино и безвкусно, ме изпълни с възхищение. Книгата беше красива по свой начин. Нещо повече, тя слагаше началото на нова ера и би било глупост да си затворя очите пред това.

Така научих от първа ръка колко могъщ е Рим и колко нищожни са някогашните величия. За него нашата прекрасна Венеция беше само спирка по пътя. Същото щеше да бъде и с величавия Константинопол.

Така ми беше преподаден урок, който никога няма да забравя. Научих много за Рим и римляните на собствен гръб, защото сега вече разбирам, че те са всичко, а ние, колкото и да сме шлифовани и култивирани, сме нищо.

Бях подценявала Квинт Помпей Фалко абсолютно във всичко, по същия начин бях подценявала и неговото племе. И не само аз. И тъкмо затова те отново управляваха света, а ние се усмихвахме, кланяхме им се и се домогвахме до благоволението им.

Той ми писа няколко пъти. Сигурно съм оставила у него силни впечатления. Говори за срещите ни предпазливо, но с топлота. И не споменава, че се надява да го посетя в Константинопол.

Все пак не изключвам възможността да го направя. А може и да си остана тук. Всичко зависи от това какво представлява новият проконсул.

2543 О.Р.: Запознаване с Дракона

Онази сутрин стигнах в театъра около девет сутринта — половин час преди уговореното време, защото знаех колко суров може да бъде Цезар Деметрий към закъснелите. Оказа се обаче, че той е дошъл още по-рано. Лабиен, личният му телохранител и главен сътрапезник, се мотаеше около входа.

— Защо се забави толкова? — изпръхтя той насреща ми. — Цезар те чака.

— Подранил съм с половин час — осведомих го кисело. Нямаше защо да се церемоня с такива като Лабиен — или Поликрат, както го величаеше сега Цезар, който ни беше измислил гръцки имена. — Къде е той?

Лабиен посочи към портата, вдигна среден пръст и го размаха насреща ми. Не му обърнах внимание, а с куцукане влязох вътре.

За свой ужас забелязах стройната фигура на Цезар Деметрий в най-високата част на театъра, очертана на фона на яркосиньото небе. Измина месец и половина, откакто си счупих глезена по време на един лов за глигани с Цезар. Все още ходех с патерици и ми беше трудно да вървя, камо ли да се качвам по стълби. Той обаче беше решил да застане точно там.

— Появи се най-сетне, Писандре! — посрещна ме Цезар. — Давай бързо горе! Ще ти покажа нещо интересно.

Писандер. Миналото лято всички ние ни в клин, ни в ръкав бяхме удостоени с гръцки имена. Хубавите римски имена Юлий, Луций и Марк бяха забравени и се появиха Евристей, Идоменей и Диомед. Аз, Тиберий Улпий Драко, станах Писандер. Това беше последната мода в сицилианския двор на Цезар, поддържан по настояване на царствения му баща. Следващата стъпка вероятно щеше да бъде налагането на гръцки прически и лепкави помади, после гръцки костюми и накрая, нищо чудно, и задължителна педерастия в гръцки стил. Какво пък, цезарите се забавляват така, както намерят за добре, и аз не бих възразил, ако ми беше измислил някакво героично име като Агамемнон или Одисей например. Но Писандер! Писандер от Ларанда е авторът на чудесния исторически епос „Героичните съюзи на боговете“ и не бих имал нищо против Цезар да ме нарече на него, защото също съм историк. Има още един Писандер — от Камир, написал най-стария известен епос за подвизите на Херкулес. Но познавам и още един, дебел и развратен атински политик, осмян безжалостно от Аристофан, а аз знам, че той е любимият автор на Цезар. Тъй като първите двама са исторически личности от древността и са известни само на специалисти като мен, логично е да се предположи, че той ме е нарекъл на героя на Аристофан. Аз не съм нито дебел, нито развратен, но Цезар много обича от време на време да ни жегне с някоя подобна шегичка.

Като сега например — да кара човек, който едва върви, да се качи до най-горния ред на театъра. С неимоверни мъки допълзях догоре. Цезар изобщо не ме погледна, защото се любуваше отвисоко на чудесния изглед към Етна — тя беше покрита със сняг, само на върха чернееше изригнатата от вулкана пепел и от бушуващото му гърло се виеше тъмен дим. От гледките, които могат да се видят от театъра в Тавромений, дъхът на човек секва, но аз и без това бях останал без дъх от мъчителното изкачване и точно в този момент не бях настроен да се възхищавам от разкриващата се под нас панорама.

Цезар се беше облегнал на една каменна маса на горната площадка, където винопродавците излагат стоката си през антракта. Пред себе си беше разгърнал огромен свитък.

— Това е планът ми за благоустрояване на острова, Писандре. Хвърли един поглед и ми кажи какво мислиш.

Огромна карта на Сицилия покриваше цялата маса. Върху нея биеха на очи няколко червени кръгчета, пет или шест, очертани от решителна ръка. Не очаквах подобно нещо, тъй като уговорката ни беше тази сутрин да обсъдим замисленото от Цезар преустройство на театъра. Една от многото области, в които съм вещ, е архитектурата. Само че Цезар очевидно бе намислил нещо далеч по-мащабно.

— Островът е красив — каза той, — но стопанството му от десетилетия е занемарено. Намислил съм да го възродя с най-грандиозната строителна програма, която някой на Сицилия може да си представи. Например нашият хубав малък Тавромений има вопиюща нужда от приличен царски дворец. Вилата, където живея от три години, е великолепно разположена, признавам, но е доста скромна за един наследник на престола, не мислиш ли?

Скромна, как не! Трийсет-четирийсет стаи на върха на стръмна скала, надвиснала над града, от която се разкрива възхитителна гледка към морето и вулкана. Той почука с пръст по най-горното кръгче вдясно — Тавромений е разположен в североизточната част на Сицилия.

— Какво ще кажеш да превърнем вилата в дворец, като я поразширим? Ела насам, ще ти покажа за какво става дума.

Закуцуках след него. Той ме отведе до онази част на парапета, откъдето се виждаше портикът на вилата му, и започна да ми описва замислените от него стъпаловидни тераси, поддържани от фантастични конзоли и огромни издадени подпори, които щяха да се спускат надолу по скалата до самия бряг на Йонийско море.

— Така ще ми е много по-лесно да слизам до плажа, нали? Защо да не измислим и някакъв начин — например с вагонетка, спускана по въжета? Така ще мога да се придвижвам до долу, без да излизам от двореца си!

Очите ми щяха да изхвръкнат, така се бях облещил. Строителството на подобно съоръжение би отнело половин век, да не говорим за милиардите сестерции, които щеше да глътне.

Но това не беше всичко. Далеч не беше всичко.

— После, Писандре, ще трябва да направим нещо за удобствата на царските особи, навестяващи Панорм. — Той прокара пръст към левия горен ъгъл на картата до голямото пристанище в северната част на острова. — Баща ми обича да отсяда в Панорм, когато идва тук, но дворецът е на шестстотин години и за нищо не става. Искам да го съборя и да построя на негово място копие на императорския дворец на Палатина, а може би и на Форума в подножието му. На него ще му хареса — ще се чувства като у дома си в Сицилия. А в централната част на острова, където ходим на лов, имаме чудесния стар дворец на Максимиан Херкулей недалеч от Ена, ала той практически се руши. Можем да издигнем нов палат във византийски стил, да речем, но трябва много да внимаваме да не повредим сегашните мозайки. А после…

Слушах го изумен. Идеята на Деметрий за възраждане на сицилианското стопанство се свеждаше до строителството на безумно скъпи дворци по целия остров. Щяха да са нужни армия от строители и поне един век време, за да се осъществят всичките му грандиозни проекти. Само замисълът му за Сиракуза би разорил империята.

— Е, Писандре, какво ще кажеш? Чувал ли си за подобна строителна програма в историята на света?

Лицето му сияеше. Деметрий Цезар е много хубав мъж, а в този момент, вдъхновен от мегаломанския си замисъл, приличаше на истински Аполон. Само че луд Аполон. Какво бих могъл да отговоря на всичко това? Че е изгубил напълно разсъдъка си ли? Че не съм сигурен дали в хазната на баща му ще се намери достатъчно злато за нелепото му начинание? Че всички отдавна ще сме мъртви, когато замисленото от него види бял свят? Баща му Лодовик, назначавайки ме на служба при него, ме предупреди за изменчивия нрав на сина си. Една непредпазлива дума — и можех да полетя надолу по стъпалата, които току-що бях изкачил с толкова труд.

Аз обаче знам как се разговаря с царски особи. Тактично, но без подмилкване, казах:

— Този замисъл ме изпълва с благоговение, Цезаре. И не мога да се сетя за нищо подобно.

— Така е. Никой досега не е замислял подобно нещо. Аз ще вляза в историята. Нито Александър, нито Сарданапал, нито дори самият Август Цезар не е предприемал толкова мащабен проект. Ти, разбира се, ще бъдеш архитектът на това начинание, Писандре.

Да ме беше изритал в корема, пак нямаше да ме зашемети така.

— Аз ли, Цезаре? — попитах отмалял. — Прекалено голяма чест е за мен. Сега се занимавам с исторически изследвания, господарю. Вярно е, че разбирам нещичко от архитектура, но не смятам, че съм достатъчно…

— Аз пък смятам. Спести ми фалшивата си скромност, Драко.

Отново ме наричаше със собственото ми име. Това не беше малко.

— Всички знаят колко кадърен човек си. Криеш се зад тази поза на учен, защото така ти се струва по-безопасно, но аз познавам истинските ти способности и ще се възползвам от тях, когато стана император. Това отличава великия държавник, не мислиш ли — че умее да се обкръжи със също такива велики мъже и да ги вдъхнови да разгърнат изцяло възможностите си! А аз се надявам да бъда велик държавник — след десет, двайсет години, когато ми дойде редът. Но вече съм започнал да подбирам най-важните хора, които ще ми служат. Ти си един от тях. — Той ми смигна. — Гледай кракът ти да оздравее бързо, Драко. Мисля да започна със строителството на двореца в Тавромений, а това означава, че ще трябва да се катериш по скалата и да търсиш най-удобните места. Не ми се ще да го правиш с патерици. Погледни, Писандре, колко е красива днес планината!

Само за няколко секунди отново се превърнах в Писандер.

Той нави свитъка. Чудех се дали най-сетне не сме стигнали до обсъждането на въпроса за театъра. Но тогава ми просветна, че Цезар, въодушевен от грандиозния си план, е толкова склонен да се занимава с дреболии, колкото един бог би се заинтересувал от здравословните проблеми на някой смъртен — например от един счупен глезен, когато умът му е зает с мисълта какъв нов мор да прати на хората, та да натръшка поне милион жълтокожи китайци за някакъв си месец.

Известно време се наслаждавахме заедно на гледката. Когато усетих, че вече мога да си вървя, обърнах се и бавно и мъчително заслизах по стъпалата. Въпросът за ремонта на театъра изобщо не беше повдигнат. Тъкмо бях стигнал долната площадка, когато го чух да ме вика. За един ужасен миг си представих как отново изкачвам всички тези стъпала за втори път. Той обаче просто искаше да ми пожелае приятен ден. Цезар Деметрий може да е луд, но в никакъв случай не е зъл.

— Императорът никога няма да го допусне — заяви Спикуло, докато си пиехме виното същата вечер.

— Напротив. Императорът изпълнява и най-дребните желания на откачения си син. Както впрочем и не толкова дребните.

Спикуло е най-старият ми приятел, възнисък и голяма драка, както подсказва името му. И двамата сме испанци, в Тарако ходехме заедно на училище. Когато се преместих в Рим и постъпих на служба при императора, той последва примера ми. Когато императорът ме прехвърли да служа на сина му, той ме последва и в Сицилия. Вярвам му така, както не вярвам на никого другиго. Онова, което си говорим с него, може да бъде окачествено като най-подла държавна измяна.

— Дори и да се захване с тази работа — продължи Спикуло, — доникъде няма да я докара. Знаеш го какво представлява. Половин година след като изкопаят основите на тукашния дворец, той ще реши да започне Партенона си в Сиракуза. Ще вдигне три колони и ще тръгне за Панорм. А след един месец ще е някъде другаде.

— И какво от това? — попитах. — Мен какво ме засяга?

Не аз, той ще изглежда глупакът, ако постъпи по този начин. Аз съм само архитект.

— Какво? — облещи се той. — Ама наистина ли смяташ да се забъркаш в тази работа?

— Цезар ми предложи.

— А ти такова мекотело ли си, че да правиш онова, което се иска от теб, без дори да се замислиш? Да пропилееш пет или десет години от живота си заради шантавите планове на един малоумен принц, желаещ да захлупи острова с мраморен похлупак? И името ти да остане навеки свързано с неговото като негов сподвижник в безумните му начинания? — Спикуло занарежда провлечено: — Тиберий Улпий Драко, най-големият учен на епохата, безразсъдно се отказва от ценните си научни занимания, за да посвети остатъка от живота си на тази поредица от недомислени мегаломански начинания, като нито едно от тях не вижда бял свят. А една сутрин е намерен мъртъв, сложил край на живота си със собствената си ръка, проснат в подножието на Голямата пирамида в Сиракуза… Не, Драко! Не го прави! Махни се, докато не е станало късно!

— Говориш, сякаш имам някакъв избор.

Той ме изгледа втренчено, изправи се и с куцукане прекоси двора по посока на терасата. Спикуло е куц по рождение — ходилото на левия му крак е извито навън. Инцидентът с моя счупен глезен го разяри, защото сега и аз куцах, а това допълнително привличаше вниманието към неговия недъг, докато двамата се тътрехме по улиците — гротескна двойка, която спокойно би могла да отива на просешко сборище.

Той остана така известно време, като ме гледаше намръщено, накрая изрече:

— Ти ме изумяваш, Драко. Какво значи, че нямаш избор? Просто се откажи от службата и се върни в Рим. Императорът също има нужда от теб. Да си намери друга бавачка за малоумното си синче. Нали не допускаш, че Деметрий ще те хвърли в затвора, задето си отказал? Или че ще те екзекутира?

— Ти не разбираш. Аз искам да се заема с това.

— Макар че става дума за обърканите сънища на един луд? Да не си откачил, Драко? Да не е заразна лудостта на Цезар?

Усмихнах се.

— Знам колко нелепа е цялата работа. Но това не значи, че не ми се иска да опитам.

— А, това ли било! — най-сетне схвана той. — Изкушението на непостижимото! Ох, Драко, Деметрий май не е толкова луд, колкото изглежда. Добре те е преценил. Само един човек на света има куража да се захване с подобна идиотска работа и той е тук, в Тавромений.

— Да — кимнах. — Да, Спикуло! Разбира се, че се изкушавам. И какво, ако всичко това е лудост? Ако нищо от замисленото не се осъществи? Поне ще се сложи началото. Ще се направят планове, ще се положат основите. Не допускаш ли, че ми се иска да видя как се строи една египетска пирамида? Или как се гради дворец на стръмната скала? Това е шансът на живота ми.

— А изследванията ти върху живота на Траян VII? Само преди ден-два не говореше за нищо друго, освен за документите, които чакаш от архива на Севиля. По цяла нощ разсъждаваше върху чудесните открития, които очакваше да намериш там. Наистина ли мислиш да зарежеш всичко това ей така?

— Не, разбира се. Защо единият проект трябва да е спънка за другия? Нищо не ми пречи през деня да работя върху плановете на дворците, а вечер да се занимавам с историческите изследвания. Не мисля да се откажа и от рисуването, поезията и музиката. Струва ми се, че ме подценяваш, стари приятелю.

— Е, ти поне трудно можеш да бъдеш упрекнат в същото.

Предпочетох да не коментирам изказването му.

— Помисли само върху едно нещо и после спираме да обсъждаме въпроса, става ли? Лодовик е минал шейсетте и здравето му не е блестящо. Когато умре, Деметрий ще стане император, независимо кой какво си мисли, и ние с теб ще се върнем в Рим, където аз ще бъда ключова фигура в администрацията му. Това ми отваря пътя към всички научни и исторически източници, които столицата може да предложи. Освен, разбира се, ако не се покажа твърде неблагоразумен, докато той е още наследник, и не му хвърля в лицето този проект, както очевидно искаш да направя. Ето защо ще приема предложението. Това ще бъде нещо като вложение за бъдещето.

— Много разумно разсъждаваш, Драко.

— Благодаря.

— А я си представи, че когато стане император, което по някаква зла ирония на боговете вероятно ще се случи скоро, той предпочете да те държи в Сицилия, за да напълниш този остров с архитектурни чудеса втора ръка? И ти останеш до края на живота си в това затънтено място, за да надзираваш безсмисленото и ненужно строителство…

Вече започна да ми писва.

— Виж какво, Спикуло, готов съм да поема този риск. Той вече достатъчно ясно ми даде да разбера, че когато стане император, ще се възползва от множеството ми умения далеч по-добре от баща си.

— И ти му повярва?

— Звучеше ми напълно искрено.

— Ох, Драко, Драко! Започвам да си мисля, че си по-луд и от него!

Това беше авантюра, разбира се. И аз го знаех.

Спикуло може би беше прав, като казваше, че съм по-луд и от горкия Деметрий. В края на краищата Цезар не можеше да бъде друг. В семейството му повече от сто години лудостта беше постоянно наблюдавано явление — някаква сериозна душевна нестабилност, умствен недъг, при който често се стигаше до непредсказуеми изблици на непостоянство и фантазьорство. Аз, от друга страна, всеки ден съм в досег с ясния, логичен разум. Свикнал съм на усилена работа и съм надежден човек, освен това притежавам интелект, с чиято помощ преуспявам във всичко, с което се захвана. Не се хваля. Моите достижения са факт и изобщо не подлежат на съмнение. Строил съм храмове и дворци, рисувал съм великолепни картини и съм правил прекрасни статуи, писал съм епически поеми и исторически книги. Дори изобретих летяща машина и един ден ще я построя и ще я изпитам. И с много други неща възнамерявам да се захвана — тайни, зашифровани в записките ми идеи, които ще променят света. Един ден ще доведа всичко това докрай. Но в момента мога да говоря за откритията си само с намеци и тъкмо затова съм ги зашифровал (сякаш някой би могъл да ги разбере дори и да са изписани на най-разбираемия латински!).

Някои смятат, че дължа тази живост на ума на някакво специално благоволение на боговете — няма да споря, но и наследствеността без съмнение си казва думата. Изключителните ми способности са заслуга на предците ми, както недъзите на Деметрий Цезар са му дар от неговите предци. В моите вени тече кръвта на един от най-великите императори, ясновидеца Траян VII, комуто напълно би подхождала титлата, дадена преди шестнайсет века на първия император с това име — Оптимус принцепс, „най-добрият сред принцовете“. А кои са предците на Деметрий Цезар? Лодовик! Марий Антоний! Валенс Аквила! Нима някога на престола е имало по-слаби мъже? Нима тъкмо те не бяха тласнали империята по пътя на упадъка и разложението?

Разбира се, в историята на всяка империя има периоди на подем и падение. Помислете си — преди осемнайсет века са царели хаос и размирици, а Август Цезар полага началото на управление, което ни служи и до днес. А когато разредената кръв на ранните цезари поражда чудовища като Нерон и Калигула, спасението се явява своевременно в лицето на Траян, след него и Адриан, наследени от не по-малко способните Антонин Пий и Марк Аврелий.

Проблемите на един по-късен период са решени успешно от Диоклециан, чието дело е довършено от великия Константин. А когато седемстотин години по-късно отново се стига до неизбежната криза, наречена от историците Големия упадък, и сме покорени от нашите гръцки събратя от Изтока, Флавий Ромул е човекът, който отново ни дарява свободата. Не след дълго настъпва времето на Траян VII, чиито изследователи обикалят цялото земно кълбо и носят на Рим несметни богатства, полагайки началото на периода, известен ни като Възраждането. Днес, уви, отново сме в криза, която след време може би ще бъде наречена Втория голям упадък. Този цикъл като че наистина е неизбежен.

Аз съм свикнал да мисля за себе си като за един от последните представители на Възраждането, роден по някаква нещастна случайност две столетия след времето си и принуден да живее в епоха на упадък и слабоумие. Това е една приятна представа и имам всички основания да смятам, че не е съвсем безпочвена.

Че епохата е упадъчна — това е вън от всякакво съмнение. Един от безпогрешните признаци е страстта към неоправдано разточителство, а какъв по-добър пример за това от неразумния и недообмислен план на Цезар да превърне Сицилия в паметник на собственото си величие? Фактът, че сградите, които трябва да построя, почти без изключение са копия на вече съществуващите, само потвърждава моето убеждение.

Освен всичко останало и централната власт отслабва. Далечните провинции като Сирия и Персия открай време си правят каквото си искат, но сега и Галия, Испания, Далмация и Панония, под носа на императора, започват да се държат като независими царства. Пък и езиците — какво стана с нашия хубав чист латински, гръбнака на империята ни? Изродил се е в куп местни диалекти. Сега всяка провинция си има свой говор. Ние, испанците, говорим испански, галите си мънкат под дългите носове на своя така наречен галски, а тевтонските провинции съвсем са се отказали от латинския и бъбрят на някакъв фъфлещ примитивен германски. И така нататък. Та дори и в самата Италия латинският вече е почти изместен от някакво недоносче, наречено романски език — музикален и приятен за ухото, но напълно загърбил дълбината и граматическата гъвкавост на латинския, които го правят световен език. И ако латинският отмре (за разлика от гръцкия на Изток, избегнал подобна участ), как испанецът ще се разбере с британеца, тевтонецът с гала или далматинецът с когото и да било?

И това ако не е упадък — цялото ни общество е обхванато от тези центробежни сили!

И дали наистина аз съм човек от Възраждането, натикан в тази жалка епоха? Не е толкова лесно да се каже. Ние използваме думата „възрожденец“ за човек с необикновено обширни и задълбочени познания. Аз определено съм такъв. Но дали наистина бих се чувствал добре в онази дивашка епоха на Траян VII? Притежавам характерната за Възраждането широта на ума, но не и техния горещ темперамент. Не бива да забравяме, че те са хора от Средновековието. Бих ли могъл да ходя с меч и да го вадя при най-малката провокация? Да имам двайсет любовници и петдесет извънбрачни деца? Да се кача на миниатюрно скърцащо корабче, за да поема към непознати земи?

Не, може би не съм като тях. Те са хора с широки души. За тях светът е бил по-голям, по-интересен и далеч по-тайнствен и романтичен, отколкото за нас, и те са се потапяли в тайните му със страст и енергия, които днес за нас са немислими. Аз се съгласих с предложението на Цезар, защото то събужда у мен романтична тръпка и ме кара да се чувствам наследник на своя велик предшественик Траян VII, Траян Дракона. Но с какво всъщност се захващам? Ще откривам като него нови светове ли? Не, просто ще строя пирамиди, гръцки храмове и вилата на Адриан. Само че всичко това вече е направено, при това доста добре, и няма нужда да се прави отново. Не съм ли тогава също толкова безнадежден, колкото и съвременниците ми?

Каквато и да е истината, аз съм тук, несъмнено интелигентен и трезв, но доброволно се забърквам в безумния замисъл на нашия слабоумен Цезар само защото нямам сили да устоя на предизвикателството. Какво е това — великолепен романтичен жест или просто лудост? Не изключвам Спикуло да е прав, когато казва, че съм по-луд от самия Деметрий. Всеки що-годе здравомислещ човек би побягнал презглава при подобни обстоятелства.

Не беше нужно да съм Сибила, за да се досетя, че ще мине много време, преди Цезар отново да отвори дума за проекта си. Вниманието му не можеше да се задържи задълго върху каквото и да било — един от признаците на болестта му. Два дни след разговора ни в театъра той напусна Тавромений, отиде на почивка сред пясъчните дюни на Африка и остана там повече от месец. Тъй като не бяхме стигнали по-далеч от избора на място за новия дворец върху скалата, камо ли да се споразумеем за вида му и нужните средства, аз изхвърлих всичко това от главата си до неговото завръщане. Дълбоко в себе си се надявах дотогава да е забравил напълно за целия проект.

Възползвах се от отсъствието му, за да продължа работата си върху онова, което най-живо ме интересуваше в последно време — изследването върху живота на Траян VII.

Изключителният житейски път на този велик император до ден-днешен не е осветен както подобава от историците. Това може да изглежда странно, като се има предвид дългата ни историографска традиция, водеща началото си от древността. Но от времето на Флавий Ромул насам тя като че се прекъсваше. Може би в тази епоха на велики мъже всички са били твърде заети да правят история и не са имали време да я пишат.

Каквато и да е причината, до нас не е стигнала нито една що-годе прилична книга за живота на забележителния Флавий Ромул, само суха хронология и тук-там някой раболепен панегирик. За нрава на неговия наследник, тайнствения Гай Юлий Флавил, не се знае практически нищо, само мястото на раждане — както Флавий Ромул, и той е от Тарако в Испания, където съм роден и аз самият — и държавните постове, които е заемал по време на дългата си кариера, преди да се възкачи на трона. Колкото до последния от тримата големи испанци — Траян VII, чиято фамилия по някакво съвпадение е Драко, но не тя, а делата са му донесли прозвището Дракона, — и тук отново се сблъскваме само с оскъдна хронология.

Не е чудно, че два века след смъртта му никой не се е наел с нелеката задача да опише живота му. За един мъртъв Цезар можеш да пишеш без страх, но къде е човекът, който би го направил? Блестящата епоха на Възраждането твърде бързо отстъпва пред зараждащата се индустриализация и в това мрачно, опушено време печеленето на пари засенчва всичко останало, включително културата и просвещението. И ето ни сега отново в поредния период на упадък, когато короната преминава от едно нищожество към друго, а империята се разпада на отделни части, които пет пари не дават за централната власт. Цялата енергия на управляващите ни като че отива за такива диви начинания като строителството на островърхи пирамиди във фараонски стил на Сицилия. Кой в такава епоха би дръзнал да застане лице в лице с величието на Траян VII?

Аз.

Имам дебел ръкопис, на който мога да се позова. Възползвал съм се неведнъж от положението си в администрацията, за да се ровя в подземията на Капитолия, да отварям шкафове, запечатани преди двайсет столетия, да изваждам на бял свят документи, за чието съществуване отдавна всички са забравили. Ровил съм се в записките на Сената, в данъчни списъци и мемоарите на висши длъжностни лица. С помощта на всичко това ми се удаде да превърна Траян Дракона и неговата епоха в жива реалност — ако не другаде, поне в собствените си мисли и в недописаната си книга.

Каква фигура само! През целия си дълъг живот той е абсолютното олицетворение на силата, проницателността, целеустремеността и енергията. С тези свои качества Траян VII застава редом с основателя на империята Август Цезар, с Траян I и Адриан, с Константин и Максимилиан III, с великия си земляк Флавий Ромул. През всичките години досега се запознавах с него — запознавах се с Дракона! — и досегът до великата му душа ме обогати и укрепи духа ми.

Какво знам за него, за този велик император, този Дракон, този мой далечен предшественик?

Първо, че е незаконороден. Дълго се рових в регистрите на Тарако и околните селища за целия период от 2215 до 2227 О.Р., което би трябвало да е напълно достатъчно, и макар да открих няколко души с фамилията Драко в данъчните списъци, никой от тях не се беше женил официално или нямаше потомство, вписано в регистъра. Така че родителите на Дракона остават неизвестни, знае се само, че е бил зачислен на военна служба през 2241 О.Р. в Трети испански легион, от което си правя извода, че е роден между 2220 и 2225 О.Р.

По това време империята все още формално е под гръцко управление, но Испания, както и повечето западни провинции, е практически независима. Тогава император е Лъв XI. Той се интересува повече от оставените от древните гърци произведения на изкуството, с които пълни двореца си, отколкото от случващото се в европейските територии на империята. Официално тези територии са поверени на западния император Никифор Кантакузин, негов далечен братовчед, но той е просто една от многото марионетки, заемали римския престол в този период. Знае се, че дори не е стъпвал в Рим, а предпочитал да прекарва времето си някъде на юг, близо до Неапол.

Въстанието на Запад започва от Испания, от родния ми град Тарако, с което особено се гордея. Храбрият и енергичен Флавий Ромул, син на овчар и може би дори незнаещ да чете, повежда армия от същите голтаци като него, сваля управниците на провинцията и се провъзгласява за император. Това става през 2193 О.Р. Тогава е между двайсет и пет и трийсетгодишен.

Никифор Кантакузин решава, че въстанието е просто някакъв дребен метеж, и е съмнително, че василевс Лъв XI изобщо е знаел за него в началото. Ала не след дълго съседната провинция Лузитания преминава на страната на метежника, след нея Британия и Галия. Една по една западните територии се отдръпват от безпомощното правителство в Рим, докато най-сетне Флавий Ромул влиза в столицата, превзема императорския дворец, праща войска на юг да арестува Никифор и го заточава в Египет. През 2198 година пада и цялата Източна империя. Лъв XI предприема прословутото си пътешествие от Константинопол до Равена, където подписва договора, провъзгласяващ Флавий Ромул за император не само на Запада, но и на източните територии.

Флавий управлява в продължение на трийсет години. Обединението на империята не му е достатъчно и той предприема още една изумителна стъпка — обиколка на Африка откъм юг, която го извежда до бреговете на Индия, а може би и по-далеч, до непознати земи отвъд нея. Флавий е първият от императорите-мореплаватели и вдъхновяващ пример за още по-прославения пътешественик Траян VII. Ала честолюбието му е безгранично. Той мечтае за пътешествия на запад, към двата континента на Нова Рома отвъд океана. Стотици години преди него безразсъдният император Сатурнин пропилява огромни суми в стремежа си да завоюва Перу и Мексико, но претърпява съкрушително поражение. Провалът на това начинание до такава степен отслабва империята както във военно, така и в стопанско отношение, че само за някакви си петдесет години гърците успяват напълно да я завладеят. Благодарение на тази печална страница от нашата история Флавий си дава ясна сметка, че никога няма да покори свирепите народи от Новия свят, но се надява поне да установи с тях търговски отношения и още от самото начало на царуването си прави опити в тази насока.

Наследникът му — Флавий надживява всичките си синове — е също испанец от Тарако, Гай Юлий Флавил, но от знатно потекло, чието семейство вероятно е финансирало въстанието на Флавий. Той също е могъщ воин и блестящ император, но между две личности от такъв мащаб, каквито са Ромул и Траян Дракона, днес ни се струва по-скоро обединител, отколкото новатор. По време на царуването си между 2238 и 2253 О.Р. той продължава изследователската политика на своя предшественик, като набляга повече на пътешествията до Новия свят, отколкото до Азия и Африка. В същото време Флавил се стреми да укрепи връзката между двете части на империята, латинската и гръцката — нещо, на което самият Ромул обръща твърде малко внимание.

Именно по времето на Гай Флавил израства Траян Дракона. Първото му военно назначение изглежда е в Африка, където скоро се отличава при потушаването на Александрийското въстание, а после и в спирането на грабежите на юг от Картаген, където върлуват пустинни банди. Не е ясно как е попаднал в полезрението на императора, но вероятно причината е в испанския му произход. Във всеки случай през 2248 О.Р. той вече командва преторианската гвардия. Тогава е едва двайсет и пет годишен. Не след дълго получава званието Първи трибун, после и консул, а през 2252 О.Р., година преди смъртта си, Гай Флавил официално го осиновява и го обявява за свой наследник.

Сякаш Флавий Ромул се е преродил, когато Траян Дракона се възкачва на трона под името Траян VII. На мястото на надменния патриций Гай Флавил идва още един испански селянин, изпълнен с неизтощимата енергия, отвела Флавий до върховете на властта, и могъщият му смях отеква по целия свят от висотата на престола.

И наистина Траян е Флавий, но в по-голям мащаб. И двамата били едри мъже, но Траян бил истински великан. (Аз, неговият далечен потомък, също съм много висок.) Тъмната му коса се спускала почти до кръста. Челото му било високо и благородно, очите му — зорки и пронизващи като на орел, а гласът му се чувал от Капитолийския хълм до Яникула. Можел да изпие бъчвичка вино и да не му проличи. Живял осемдесет години и имал пет жени — не по едно и също време, бързам да уточня — и безброй любовници. Наплодил двайсет законни деца, десетото от които е собственият ми далечен прадядо, и такава орда от копелета, че днес почти във всеки град по света може да се види ястребовото му лице, оживяло чрез някой негов далечен потомък.

Обичал не само жените, а и изкуството, особено скулптурата и музиката, покровителствал и науките, които били занемарени при изнежените, свикнали на лек живот гърци. Траян отделил много средства за съживяване на математиката, астрономията и инженерното дело. Обновил изцяло древния център на Рим, като го напълнил с дворци, университети и театри, сякаш дотогава нямало такива. Но това изглежда му се видяло недостатъчно и той се насочил на изток, към провинцията Панония, и превърнал малкото градче Вения на река Данубий във втора столица със собствен голям университет, театри, огромна сенатска сграда и императорски дворец — едно от чудесата на света. Твърдял, че Вения, макар и по-мрачна и студена от слънчевия Рим, е по-близо до сърцето на Европа. Той не би допуснал империята отново да бъде разделена. Построявайки втора столица в центъра на Европа, Траян имал поглед както върху Британия и Галия, така и на север към тевтонците и на изток към гръцките територии, при това без да изпуска юздите от собствените си ръце.

Той обаче не оставал задълго в новата си столица, както впрочем и в Рим. Бил постоянно в движение — ту се появявал в Константинопол, за да напомни на азиатците, че имат император, ту тръгвал към Египет, Сирия или Персия, често се насочвал на север на лов за диви зверове в Хиперборейските земи или посещавал родната си Испания, където превърнал древния град Севиля в главно пристанище за корабите, заминаващи за Новия свят. Бил неуморим.

А след двайсет и пет години царуване дошъл мигът, когато потеглил на най-голямото пътешествие в живота си — онова, заради което ще го помнят поколенията. Околосветското пътешествие, започнало и завършило в Севиля и обхванало почти всички народи по земното кълбо — и цивилизовани, и варварски.

Дали някой преди него си е представял подобно нещо? В историческите документи, които съм виждал, не се споменава нито дума за такова начинание.

Разбира се, едва ли някой се е съмнявал сериозно, че светът е сфера и може да бъде обиколен. Това се вижда с просто око, когато гледаме към хоризонта, и представата, че някъде има край и непредпазливите моряци ще се стоварят в пропастта, е просто залъгалка за деца. Нямаме никакво основание и да се боим, че някъде в южните морета има непроходима зона, обхваната от пламъци, както вярват от памтивека простите хора. Минали са двайсет и пет века, откакто първите мореплаватели са заобиколили най-южния край на Африка, а още никой не е видял стени от огън.

Но дори и най-смелите моряци не са и помисляли някога да обиколят земното кълбо през средата, та камо ли да опитат, преди Траян да потегли от Севиля. От дотогавашните пътешествия вече се е знаело за съществуването на втори океан, може би дори още по-голям от онзи, който разделя Европа от Новия свят. Откъм източната страна на този огромен океан се намират Мексико и Перу, от западната — Китай и Япония, а по-нататък е Индия. Но какво лежи между тях? Дали в средата на това Западно море няма други империи, по-могъщи от Китай, Япония и Индия, взети заедно? Ами ако някъде там има империя, способна да засенчи дори самия Рим?

Траян Дракона ще остане в историята с опита си да разбере, та дори и с цената на собствения си живот. Сигурно се е чувствал непоклатим на престола, за да се реши да остави столицата си на своите подчинени за толкова дълго време, а може би просто не го е било грижа, толкова е бил завладян от мисълта за предстоящото пътуване.

Околосветското му пътешествие, продължило пет години, според мен е едно от най-големите постижения в цялата човешка история и може би съперничи по важност с основаването на империята от Август Цезар и разширяването й при Траян I и Адриан. Точно това ме накара най-вече да се заема с изучаването на живота му. Той не намира империя, способна да засенчи Рим, затова пък открива множество островни държави в Западното море, чиито стоки така обогатяват живота ни днес. Нещо повече, откритият от него път през тясната долна част на северния континент на Новия свят ни дава постоянен достъп до азиатските земи от всички посоки.

Ала макар в общи линии да знаехме основното за пътешествието на Траян, дневникът му, пълен с интересни подробности, беше изгубен в продължение на векове. Ето защо възторгът ми нямаше край, когато в началото на годината един от моите сътрудници ми докладва, че ровейки се в архива на морското ведомство в Севиля, съвсем случайно се натъкнал на този дневник. Наредих да ми го пратят с държавен куриер в Тавромений и това отне шест седмици — пакетът трябваше да пътува по суша, тъй като не бих рискувал да го поверя на капризите на стихиите.

Ала дали беше богатото на детайли повествование, за което копнеех, или просто съдържаше сухи навигационни данни, дължини и ширини, ъгли и измервания?

Нямаше как да разбера, преди да го отворя. За лош късмет тъкмо този ден Цезар Деметрий се върна от едномесечната си почивка в Африка. Едва имах време да разгърна пакета и да прокарам пръст по ръба на потъмнелите от времето пергаментови страници, когато пристигна пратеник със съобщение, че Цезар ме вика незабавно при себе си.

Както вече споменах, Цезар Деметрий не е от най-търпеливите. Забавих се само колкото да погледна началото на текста и с трепет познах в несръчно изписаните редове почерка на Траян Дракона. Погледнах само още веднъж, някъде около стотната страница, и се натъкнах на пасаж, описващ срещата с някакъв островен крал. Да, да, да! Това беше дневникът, който Дракона си беше водил по време на пътешествието!

Връчих пакета на иконома си, надежден сицилианец от освободените роби на име Панталеон, и му обясних точно какво ще му се случи, ако стане нещо дори с една страница от ръкописа, докато ме няма.

Упътих се към двореца на върха на скалата и заварих Цезар в градината, зает да оглежда двойката камили, които беше довел със себе си от Африка. Беше облечен в някакви дълги пустинни одежди с качулка, а в пояса си беше затъкнал необикновено красив извит ятаган. През петте седмици в Африка толкова беше почернял от слънцето, че лесно можеше да мине за арабин.

— Писандре! — провикна се Цезар.

В негово отсъствие бях забравил това идиотско име. Той се усмихна и белите му зъби блеснаха върху потъмнялото лице.

Изрекох всички любезности, полагащи се за случая, но той само махна с ръка, сякаш отпъждаше муха.

— Знаеш ли за какво си мислех през цялото време, Писандре? За нашия велик проект! За нашето безподобно начинание! И знаеш ли, разбрах, че не бива да се приключи само с това. Реших да направя Сицилия своя столица, когато стана император. Няма защо да живея на север, където е студено и дъждовно, щом мога да съм толкова близо до Африка. Обичам Африка безумно! Затова трябва да построим в Панорм и сграда за Сената, както и големи вили за всички мои придворни, също и библиотека… Знаеш ли, Писандре, че на целия остров няма място, достойно да се нарече библиотека? Но можем да разделим онова, което се съхранява в Александрия, и да пренесем половината тук, когато построим подходяща сграда. А после…

Ще ви спестя останалото. Ще ви кажа само, че лудостта му беше навлязла в нова фаза на неудържима мегаломания. И аз бях първата й жертва, защото Цезар ме осведоми, че още същата вечер трябва да замина на обиколка из острова, за да търся подходящи места за всички архитектурни чудеса, замислени от него. Намерението му беше да направи от Сицилия онова, което Август Цезар беше направил от самия Рим — най-голямото чудо на епохата. Планът строителството да започне от новия дворец в Тавромений беше забравен. Най-напред трябваше да прекосим целия остров от Тавромений до Лилибей и от Ерикс до Сиракуза, спирайки във всяка една точка между тях.

Така и направихме. Сицилия е голям остров и пътуването ни отне два месеца и половина. Цезар е приятен спътник — все пак е остроумен, интелигентен и жизнерадостен, а обстоятелството, че е луд, не беше чак толкова важно. Пътувахме разкошно, а заради счупения ми глезен почти през цялото време ме носеха в носилка, което ме караше да се чувствам като някой древен монарх — фараон или поне Дарий Персийски. Това обаче ми попречи да надникна в дневника в продължение на седмици — можех да го чета в спалнята си, но Цезар е докачлив и ако ме изненадаше и откриеше, че пилея силите си за нещо, несвързано с настоящата ми работа, спокойно можеше да грабне свитъка и да го хвърли в огъня. Затова връчих дневника на Спикуло и му казах да го пази като зеницата на очите си. Много нощи след това се въртях неспокойно в леглото и си представях фантастичните приключения на Траян, макар да знаех, че действителността далеч ще надмине всичките ми очаквания.

Когато най-сетне се върнах в Тавромений, взех книгата от Спикуло и три дни и три нощи не мигнах, докато не изчетох и последния ред. И заедно с чудесата и красотите открих в нея много неща, които не си бях представял и които далеч не бяха толкова приятни.

Император Траян беше прекрасен разказвач, неговият стил — прост, лаконичен и стегнат, не можеше да не ми напомни за Юлий Цезар, друг велик мъж, който умеел да си служи с перото така добре, както и с меча. Изглежда дневникът не беше предназначен за широката публика и оцеляването му в архива беше просто щастлива случайност.

Разказът започва от севилските докове — за пътешествието са построени пет кораба, като най-големият от тях е едва сто и двайсет тона. Траян описва в най-малки подробности екипировката, с която тръгва. Естествено, оръжие — шейсет арбалета, петдесет фитилни аркебузи (тогава последна дума на техниката), тежки артилерийски оръдия, копия, пики, алебарди, щитове. Наковални, точила, мехове, горнила, фенери, оръдия и инструменти, с които биха могли да се построят цели крепости. Лекарства, мехлеми и настойки. Шест дървени квадранта, шест метални астролабии и шест компаса. За търговия с вождовете на новооткритите острови били взети бутилки с живак, медни кюлчета, бали памук, кадифе, коприна, брокат, хиляди миниатюрни звънчета, рибарски кукички, огледалца, ножове, мъниста, гребени, медни и месингови гривни и какво ли още не. Всичко това беше описано с чиновническо усърдие — една страна от характера на Траян, за която не бях подозирал.

Идва денят на отплаването. По река Бетис от Севиля до океана, после към Канарските острови, където обаче нямало и помен от големите кучета, дали име на островите. За сметка на това открили забележителното водно дърво, в чийто гигантски раздут ствол бил побран целият воден запас на острова. Мисля, че то вече е изчезнало, тъй като оттогава никой не го е виждал.

После е прекосяването на океана до Новия свят, продължило дълго заради безветрието. Пътешествениците пресекли екватора и вече не виждали Полярната звезда. От жегата катранът по шевовете се топял и палубите били горещи като пещ. Но по някое време излязъл попътен вятър и пътуването продължило леко и бързо. Скоро стигнали южния континент на мястото, където издадената му част е най-близо до африканския бряг. Перуанската империя не се простирала чак дотук и пътниците били посрещнати от дружелюбни голи хора, които имали обичай да ядат човешко месо, но „само това на враговете“, както подчертава императорът.

Намерението на Траян било да заобиколи континента от юг — изумително начинание, като се има предвид, че никой не знаел докъде се простира той и с какво ще се сблъскат по пътя си. Възможно било изобщо да няма край, нито морски път на запад, а земя, простираща се до самия полюс. Освен това не било изключено да се натъкнат на перуанците. Те обаче потеглили на юг, навлизайки във всеки по-дълбок залив с надеждата, че това може да е краят на континента и връзка с откритото море отвъд.

Няколко от тези заливи се оказали устия на големи реки, но по бреговете им живеели диви враждебни племена. Това правело изследването им опасно, ето защо Траян решил да продължат все на юг покрай брега. Времето дотогава било горещо, но постепенно се влошило, небето притъмняло и вятърът станал леден. Те обаче вече знаели, че на юг от екватора сезоните са обърнати и по време на нашето лято там е зима, затова не се изненадали.

Не след дълго се развилняла такава зима, каквато никой не бил виждал. Заедно с нея дошъл и бунтът. Капитаните на два от корабите обявили, че се връщат. По този повод Траян пише в дневника си: „Те ме поканиха да се срещнем и да обсъдим положението. Всъщност целта им беше просто да ме убият. Пратих на първия кораб петима верни мъже с писмо и още двайсет с друга лодка, но така, че да не ги видят от кораба. Още със стъпването си на палубата моите хора убиха капитана, а после мъжете от втората лодка се качиха на борда.“ Бунтът е потушен. Тримата му водачи са екзекутирани веднага, още единайсет мъже са оставени на брега на скован от лед остров, където не се виждало и едно зелено стръкче. Не съм очаквал от Траян Дракона да бъде милостив към заговорниците, но от спокойствието, с което описва как тези хора са били оставени да загинат от ужасна смърт, ме побиха тръпки.

В студените земи на юг пътешествениците открили раса от голи великани, високи близо два метра и половина според думите на Траян, и пленили двама, за да ги отведат в Рим и да ги показват. „Те ревяха като бикове и призоваваха демоните, на които се кланят. Оковахме ги във вериги и ги затворихме на два различни кораба. Те обаче не пожелаха да поемат никаква храна и скоро умряха.“

Пътешествениците продължили на юг към полюса сред зимен мрак и виелици, но проход още не се виждал и дори самият Траян започнал да се замисля дали да не се откажат. Сега морето било почти непроходимо от плаващи ледове. Моряците обаче открили вид тлъсти птици, които не можели да летят, а само да плуват, и се установили на лагер на брега. Останали там три месеца, а през това време запасите им от храна се стопили. Когато времето се пооправило, най-сетне се решили да продължат и почти веднага стигнали до мястото, известно днес като Траянов пролив. Императорът пратил на разузнаване един от капитаните си и той установил, че проливът е тесен, но дълбок и със силно течение, а водата е солена, което доказвало, че не става дума за река, а за път към Западното море!

Преминаването през пролива било невъобразимо трудно — сред остри като ножове скали, непрогледни мъгли и въртопи, от които водата кипяла и клокочела. Но вече започнали да се мяркат зелени дървета, на брега проблясвали огньовете на местните жители, а не след дълго пред тях се ширнал и океанът. „Небето беше изумително синьо, облаците пухкави, а вълните едва се къдреха и блестяха от яркото слънце.“ Цялата картина била толкова спокойна и безметежна, че Траян дал на новия океан името Пасифик — тих.

Сега планът му бил да плава все на запад, защото му се струвало очевидно, че Япония и Китай не може да са далеч, пък и не искал да рискува да тръгне на север покрай брега, за да не влиза в досег с войнствените перуанци — неговите пет кораба не биха могли да излязат срещу цяла империя.

Ала плаването право на запад се оказало невъзможно заради насрещния вятър и течението в източна посока. Така че му се наложило все пак да тръгне на север и известно време да плава близо до брега. Когато най-сетне успели да обърнат на запад, в морето не срещнали нито един остров. Отвсякъде ги обграждала безкрайна водна пустош. Запасите от храна били на привършване, всички опити да хванат риба се оказали неуспешни и хората били принудени да ядат трески и стърготини и да ловят плъхове в трюмовете. Дневната дажба от вода се свеждала до една-единствена глътка. Сега най-голямата опасност не била нов бунт, а гладна смърт.

Най-сетне стигнали до някакви малки острови, на които не растяло нищо, освен дребни изродени храсти. Но все пак имало хора — петнайсет-двайсет души, голи диваци, боядисали телата си на ивици. „Те ни посрещнаха с град от камъни и стрели. Двама от хората ни загинаха. Нямахме друг избор, освен да ги избием всичките. И тъй като на острова не открихме никаква храна, само няколко жалки риби и раци, уловени от тези хора през деня, опекохме телата на мъртъвците и ги изядохме, иначе щяхме да умрем от глад.“

Не мога да кажа колко пъти четох и препрочитах тези редове с надеждата, че следващия път ще прочета нещо друго. Ала те си оставаха същите.

На четвъртия месец от плаването през Пасифика се появяват и други острови, по-плодородни, чиито жители отглеждали някакъв сорт палми, от които правели хляб, вино и масло, освен това имали ямс, банани, кокосови орехи и други тропически растения, с тях отдавна вече сме свикнали. Някои от островитяните посрещали мореплавателите дружелюбно, но повечето били настроени враждебно. И тук дневникът на Траян изобилства с описания на зверства: „Избихме ги до крак. Подпалихме селото им за назидание на съседите. Натоварихме реколтата им на корабите.“ Същите фрази се повтарят отново и отново. И нито дума на съжаление или угризение. Сякаш вкусвайки човешка плът, те самите се бяха превърнали в чудовища.

Отвъд тези острови се простирала нова водна пустиня. Траян осъзнал, че Пасификът е невъобразимо огромен — в сравнение с него познатият им дотогава океан изглеждал обикновено езеро. Следващото откритие дошло след много седмици — голяма островна група, която днес наричаме Августини. Седем хиляди острова, големи и малки, разположени като широка дъга, около хиляда мили дълга. „При нас дойде вождът, величествена фигура с изрисувано лице и памучна пола, поръбена с коприна. Носеше копие и бронзов кинжал, инкрустиран със злато, щитът му също блестеше от скъпоценния метал. Обиците и гривните му и те бяха от злато.“ В замяна на римските дрънкулки местните предлагат подправки — канела, карамфил, джинджифил, мускатово орехче — и скъпоценни камъни, перли и злато. „Целта ми е постигната — пишеше Траян. — Открихме приказна империя насред огромното море.“

Откритието било последвано от завоюване, извършено по възможно най-жестокия и брутален начин. Отначало римляните били приети добре от местните жители, но скоро работите тръгнали на зле. Някои от войниците на Траян, разгорещени от изпитото вино, се нахвърлили върху жените от острова с цялата стръв на мъже, близо година недокосвали женска гръд. Самите жени, както споделя Траян, отначало като че нямали нищо против, но хората му се отнасяли с тях толкова грубо и жестоко, че предизвикали справедливо възмущение у местните. Избухнали свади и мъжете от острова се вдигнали да защитят своите жени (някои от тях нямали и десет години!). Стигнало се до кървава касапница, в която бил убит и благородният вожд на острова.

Тази част от дневника се чете с огромно усилие. От една страна, великолепно описва нравите на островитяните — как възрастни жени принасят в жертва прасета, танцувайки под музиката на тръстикови свирки, после мажат с кръвта на жертвата челата на мъжете, как през гениталиите на мъжете от всички възрасти са промушени златни или сребърни пръчици с размера на гъше перо и още множество изумителни подробности, които сякаш идат от друг свят. И в същото време описание на клането, на безмилостното изтребване на островитяните под един или друг предлог, на пътуването от един остров на друг, където римляните са посрещани с мир, но много скоро мирът се изражда в насилие, убийства и грабежи.

Траян обаче очевидно не виждал нищо нередно в това. Страница след страница с все същия спокоен и уверен тон той описва тези ужаси, сякаш са най-естествената и неизбежна последица от сблъсъка на две култури. Собственият ми потрес и отвращение, докато четях, ми подсказаха колко различна е нашата епоха от неговата и колко далеч съм всъщност от възрожденеца, за когото се мислех. Траян е гледал на престъпленията на своите хора в най-добрия случай като на печална необходимост. За мен те са чудовищни. Постепенно осъзнах, че това е един от белезите за упадъка на нашата цивилизация — отвращението ни към насилието. Ние все още сме римляни, ненавиждаме хаоса и не сме изгубили умението си да воюваме. Ала когато Дракона така спокойно описва как в отговор на нападение със стрели влизат в действие тежките римски топове, как цели села са опожарени заради някаква дребна кражба от един от корабите му, как хората му утоляват похотта си с малки момиченца, защото ги мързи да потърсят по-големите им сестри — тогава чувствам, че може да се каже много в защита на нашия упадък.

През тези три дни и нощи, докато четях дневника, не се срещах с никого — нито със Спикуло, нито с Цезар, нито с жените, с които разгонвах скуката при престоя ми в Сицилия.

След като пустата част на Пасифика останала зад гърба им, пътешествениците се натъквали на все нови острови. Местните вождове ги посрещали в украсени със злато и паунови пера лодки и им поднасяли богати дарове. Траян разказва за невиждани чудеса — рогати риби, миди колкото овца, дървета, чиито листа имат крачета и падайки на земята, се разбягват, крале, наречени раджи, с които не можеш да разговаряш очи в очи, а само през тръби, прокарани в стените на дворците им. Острови, богати на подправки, на злато, на перли — чудо след чудо, и всичките покорени от непобедимия римски император в името на вечния Рим.

Най-сетне всички тези странни островни владения отстъпили място на познатите земи. Вече се виждала Азия, китайският бряг. Траян слязъл на брега, разменил подаръци с китайския монарх и го убедил да му даде хора, вещи в книгопечатането, правенето на барут и производството на порцелан. Тяхното изкуство дало тласък на новата епоха на разцвет, която наричаме Възраждане.

След това Траян посетил Индия и Арабия, натоварил корабите със скъпа стока и обиколил Африка от юг. Този път вече бил изминаван неведнъж, но в обратна посока.

Обикаляйки Африка, Траян вече знаел, че е извършил околосветско пътешествие, и побързал да се върне в Европа, като се насочил най-напред към югозападната част на Лузитания, а оттам покрай южния испански бряг се добрал до река Бетис и Севиля, отправната точка на пътешествието. „Моите моряци заслужават вечна слава — пишеше той в заключение — не по-малко от аргонавтите на Язон, тръгнали да търсят златното руно.“

Имаше и един интересен постскриптум. Траян беше писал в дневника си през всеки един ден от пътуването. При връщането в Севиля датата е девети януари 2282 О.Р. Ала когато слиза на брега, разбира, че там е десети януари. Плавайки на запад около света, пътешествениците изгубват някъде един ден. Това си остава загадка, докато астрономът Макробий от Александрия установява, че Слънцето изгрява с разлика четири минути за всеки меридиан, което при триста и шейсет градуса прави 1440 минути — един пълен ден. Това е най-убедителното доказателство, ако някой изобщо би дръзнал да се усъмни, че Траян е направил околосветско пътешествие. Чрез него той отваря едно сандъче с невиждани чудеса и не пропуска да се възползва от тях през двете десетилетия абсолютна власт, които му остават до смъртта му на осемдесетгодишна възраст.

Бихте могли да предположите, че аз, след като имах в ръцете си най-важния документ от царуването на Траян VII, незабавно ще се заема с довършването на изключителната му биография. Но не стана така, не. И ето причината.

Четири дни след като довърших четенето и главата ми още гърмеше от направените открития, от Италия пристигна пратеник с вестта, че император Лодовик Август е умрял от апоплектичен удар и синът му Деметрий Цезар е новият император, Деметрий II Август.

Бях с Цезар, когато получихме новината. Той не изглеждаше нито опечален от кончината на баща си, нито доволен, че вече е първият човек в империята. Просто се усмихна със своята бегла усмивка, само потрепване на ъгълчето на устните, и каза:

— Е, Драко, май ще трябва пак да си стягаме багажа — толкова скоро след предишното ни пътуване.

Не исках да повярвам — и никой от нас не искаше, — че Деметрий един ден ще бъде император. Всички се надявахме, че Лодовик ще намери някакъв начин да заобиколи тази необходимост, например като открие някой свой незаконен син, на когото да отдаде предпочитание. Та нали тъкмо той беше отпратил Деметрий в Сицилия и му беше забранил да стъпва на континента, макар да удовлетворяваше всичките му прищевки!

Ала сега заточението беше свършило. И в същия този миг умря и планът на Цезар да благоустрои Сицилия.

Сякаш никога не беше съществувал.

— Ти ще си един от министрите ми, Драко — каза ми новият император. — Ще те направя консул още тази година. Аз ще бъда другият. Освен това ще ти поверя длъжността министър на благоустройството. Столицата без съмнение се нуждае от благоустрояване. Замислил съм нов дворец, после може би ще се наложи да постегнем Капитолия, освен това има някои интересни чужди богове, които сигурно ще са доволни да имат свои храмове в Рим, и…

Ако бях Траян Дракона, сигурно щях да убия нашия откачен Деметрий в същия момент и сам да заема престола, което щеше да е от полза и за мене, и за цялата империя. Аз обаче съм само Тиберий Улпий Драко и Деметрий стана император. Останалото го знаете.

Колкото до книгата ми за Траян Дракона — какво пък, може един ден да я довърша, когато въображението на императора секне и за мен не остане работа. Това обаче едва ли ще стане някога, а ако стане, никак не съм сигурен, че ще имам желание да направя публично достояние всичко онова, което прочетох в дневника на околосветското му пътешествие. Ако трябваше да разкажа за огромното постижение на моя далечен прадядо, дали бих се осмелил да разкрия цялата истина? Не мисля. Затова с облекчение оставям недовършения си ръкопис да събира прах на полицата. Целта ми беше да се ориентирам в характера на този мой далечен родственик, но явно се потопих твърде дълбоко и го опознах по-добре, отколкото бих искал.

2568 О.Р.: Царството на терора

— Снощи — каза Квинт Цестий — императорът вечеря с риба и гъби, поръсени със счукани перли, леща с оникс и ряпа с кехлибар. Този човек има стомах на вол и мозък на откачен.

— Мислиш, че е луд, така ли? — дяволито попита Сулпиций Силан. — Аз пък не мисля така. Според мен е просто палавник.

— Палавник! — мрачно изрече Цестий. — Прав си. Храни кучетата си с гъши дроб. Спи на легло от чисто сребро, а дюшекът му е пълен със заешки пух и яребичи пера. Покрива мебелите си със златоткани покривки. Да, голям палавник.

— Преди да си потопи краката в басейна, изливат цели кофи с шафран във водата — допълни Силан.

— И му готвят в сребърни тенджери.

— Виното му се ароматизира с маков сок.

— Една вечер храната му е оцветена в синьо, на следващата е зелена, после пурпурна…

— Кара колесница, запрегната с четири слона, пред Ватиканския дворец.

— А предната седмица — с камили. Следващата сигурно ще са кучета, после лъвове.

— Побъркан! — заключи Цестий.

— Не, просто палавник — заяви Силан.

И двамата се засмяха, макар да знаеха, че все по-необузданото разточителство на император Деметрий II съвсем не е за смях. Цестий беше префект на императорските финанси, а Силан стоеше от срещуположната страна на хазната — беше префект на обществените финанси. При някои императори тези две институции бяха строго разграничени. Други нямаха нищо против да бръкнат в личните си фондове, за да строят акведукти, да организират гладиаторски игри и да издигат нови обществени здания. Император Деметрий обаче не правеше разлика между императорските и обществените средства. Той ги харчеше както намери за добре и оставяше Силан и Цестий да си блъскат главите откъде точно да намерят пари. А през последните няколко години положението ставаше все по-лошо.

В първия ден на месеца двамата ковчежници обядваха заедно в сградата на сенатските канцеларии, предназначена за висши чиновници. Бяха любопитна двойка — мрачният Квинт Цестий беше объл като бъчва, висок, бузест и червендалест, а жизнерадостният Сулпиций Силан беше дребен и мършав, пъргав и стегнат като кинжал, който би могъл да се скрие в някоя гънка на просторната тога на Цестий. Обедите им всеки път бяха едни и същи — чиния със сурови зеленчуци и ябълки за Цестий и цяла процесия от гастрономически шедьоври за дребния Силан. Цестий, дебел от дете, макар винаги да се бе ограничавал, често се питаше как успява мършавият му колега да побере толкова храна за едно ядене.

Без да вдига поглед от глиганския бут, Силан промърмори:

— Получих писмо от брат ми в Испания. Пише, че кампанията на граф Валериан Аполинарис по възстановяването на империята в провинцията е приключила и можем скоро да го очакваме в столицата.

— Чудесно! — мрачно заяви Цестий. — И ще има голям пир в чест на победителя. Милион и половина сестерции ще бъдат хвърлени на вятъра само за едно ядене — мозък от фламинго, кефал на фурна върху подложка от зюмбюли, печено от гигантски северен елен, стогодишни вина и така нататък. И всичко това заради Аполинарис, който няма да е във възторг от начинанието и ще седи като каменен египетски бог, почти без да докосне храната. Само че при всички положения парите ще трябва да намеря аз. Или ти.

— Брат ми казва — продължи Силан, сякаш не беше чул, — че пестеливият Аполинарис бил сериозно обезпокоен от дефицита във военните фондове, защото той излишно затруднил кампанията му, и възнамерявал да говори сериозно с негово величество за съкращаване на императорския бюджет.

— Най-добре ще е да не го прави.

— Би ли дръзнал някой, дори самият император, да вдигне ръка на граф Валериан Аполинарис, героя от Войната за обединение?

— Не смятам, че го грози някаква опасност — поклати глава Цестий. — Просто императорът няма да му обърне внимание. Само преди два дни Ларций Торкват се опита да подеме същия разговор. Аз не съм бил там, но ми казаха. Сега, когато е член на правителството, той се изказва по-рязко за прахосничеството на императора, отколкото би го направил Аполинарис. Консулът крещял и беснеел, а императорът само се смеел.

— Ще се смее и на нас. Ние сме единствените длъжностни лица в цялото управление, които ги е грижа какво харчи императорът. Освен Торкват и Аполинарис, разбира се.

— Така е. Всички останали са глупаци или мекотели, а някои са по-луди и от самия император.

— Да, но ние трябва да намерим парите по някакъв начин. Бремето на неговата лудост е върху нашите плещи.

— Така е.

— Императорът изгонил ли е Торкват, задето му е крещял?

— Съвсем не. Нали знаеш, че тези неща не му правят впечатление. Торкват си тръгнал бесен, а Деметрий му пратил малък подарък за сдобряване — красивата куртизанка Евмения, чисто гола и покрита от главата до петите със златен прашец, в скъпоценна каляска, теглена от врани арабски коне, за тях платихме по сто хиляди сестерции единия. Разправят, че Торкват щял да получи удар, като я видял.

— Е, в такъв случай — въздъхна Силан — най-добре да започнем да отделяме пари за подарък на Аполинарис.

Точно по това време граф Валериан Аполинарис беше на стотици мили от Рим, в големия испански град Тарако — крайната точка в мащабната му кампания, сложила край на бунтовете в размирните западни провинции. Една по една той ги беше укротил, при това с минимални разходи и загуби в жива сила — най-напред Сицилия, където размириците бяха започнали още през 2563 О.Р., после Белгика и Галия и накрая Испания. Тактиката му навсякъде беше една и съща — влизаше в града с малка армия от подбрани легионери, принуждаваше местните губернатори да подновят клетвата си за вярност към императора, после залавяше десетина от водачите на бунтовниците и ги екзекутираше публично за назидание на останалите. Това действаше безотказно. С поредица светкавични, кръвопролитни атаки Аполинарис беше сложил край — и както се надяваше, завинаги — на бавния и сигурен процес на разпадане, обхванал империята преди близо столетие и наречен заради глупостта и безумното разточителство на управниците Втори голям упадък.

Сега, в края на четвъртия си мандат като консул, той беше готов да се върне в Рим и да се оттегли от обществения живот. Властта сама по себе си не го интересуваше, както и богатството и разкошът. Беше богат по рождение и го приемаше за даденост, властта също му беше дадена от ранна младост, но той никога не беше ламтял за нея, затова и не злоупотребяваше. Колкото до прекаления разкош, беше го оставил на онези, които се стремяха към него. Като този нещастен идиот Деметрий II.

Деметрий открай време беше сериозен проблем. Най-побърканият император от една побъркана династия. Вече двайсет години беше на трона и лудостта му ставаше все по-очебийна. Чудно ли беше тогава, че империята се разпадаше? Само самоотвержените усилия на малка група дисциплинирани мъже като Аполинарис и втория консул в Рим, Марк Ларций Торкват, спасяваха държавата от пълно рухване.

От векове далечните провинции създаваха проблеми. Някои от тях бяха породени от самата система — империята беше твърде голяма, за да се управлява централно. Това се знаеше още от самото й основаване, затова никой не бе правил опит да присъедини към нея страни като Индия и земите отвъд нея.

По-късно, когато Сатурнин — друг побъркан император — доведе държавата до банкрут в безнадеждния си опит да покори Новия свят и сложи началото на епохата, наречена Големия упадък, Източната империя се възползва от слабостта на Рим и нахлу на Запад. Следват два века византийско господство, докато непобедимият Флавий Ромул не възстанови независимостта на Западната империя. Решен никога повече да не допусне Изтокът да вземе връх, той лиши Константинопол от положението му на столица и обедини двете половини на империята хиляда години след разделянето й.

Това обаче означаваше, че Ромул е трябвало сам да управлява твърде обширна територия, а малцина от наследниците му бяха способни на това. Един век след смъртта му на престола се възкачи Деметрий от Виндониса, богат провинциален патриций, чието семейство се оказа наследствено обременено. Синът на Деметрий, Валенс Аквила, и внукът му Марий Антоний бяха изключително ексцентрични императори. Синът на Марий — Лодовик, беше сравнително стабилен, но най-безотговорно предаде властта на своя син, сегашния император Деметрий — той много бързо накара римляните да решат, че ги управлява отново някой Комод, Калигула или Каракала.

Деметрий II поне не убиваше за разлика от тях, но въображението му беше не по-малко развинтено. Вярно, не бе опитвал като Калигула да се провъзгласи за бог или да вкара коня си в Сената, затова пък даваше банкети, на които колеха по шестстотин щрауса, или потапяше натоварени със стока търговски кораби в залива при Остия, за да демонстрира имперско богатство. За разлика от Комод той не се правеше на хирург и не оперираше беззащитни пациенти, затова пък пускаше опитомени лъвове и леопарди в апартаментите за гости и плашеше заспалите си приятели. Не екзекутираше като Каракала братята и роднините си, но организираше лотарии, в които всички придворни бяха длъжни да участват с големи суми, и един човек можеше да спечели килограми злато, а друг — десет мъртви кучета или дузина вмирисани зелки.

В дните на нищожеството Валенс Аквила и на слабоумния Марий Антоний далечните провинции като Сирия и Персия бяха поели сами управлението си, без да се съобразяват с централната власт. В столицата това не будеше особена тревога, тъй като екзотичните стоки от тези страни продължаваха да пристигат. Но по-късно, по времето на Лодовик, провинциите Далмация и Панония, само на крачка от сърцето на империята, също се опитаха да се откъснат от нея и трябваше да бъдат усмирявани със сила. После, скоро след възкачването на Деметрий II на престола, Сицилия, която открай време си беше огнище на недоволство, престана да плаща данъци на империята. Деметрий не предприе нищо и скоро Белгика, Галия и Испания последваха примера й. Не след дълго провинциите се провъзгласиха за независими, а това естествено бе недопустимо и дори такива като Деметрий го разбираха.

Тогава Аполинарис беше консул за трети път заедно с безнадеждния пияница Дуилий Еурупиан. Още от времето на Максимилиан Велики този пост беше изгубил значението си — по-скоро почетна длъжност, отколкото реална власт, както някога по времето на републиката. Ала сега кризата беше налице и трябваше да се предприемат твърди мерки. Аполинарис се отказа от консулската длъжност и призова и Еурупиан да стори същото, като му даде да разбере, че оставането на този пост ще се отрази зле на здравето му. После принуди императора, който по това време се беше посветил на събирането на отровни змии от всички краища на империята, да го преизбере за консул заедно с друг мъж със също толкова силно чувство за отговорност — суровия и сдържан Ларций Торкват. По настояване на Аполинарис императорът им гласува извънредни пълномощия, с каквито консулите от стотици години не разполагаха, както и неограничен мандат вместо приетия срок една година. Задачата на Торкват беше да опита да насади някакъв здрав разум в столицата, а Аполинарис, опитен войник, трябваше да усмири разбунените провинции.

И той успя. Сега в Тарако Аполинарис се готвеше за връщане у дома.

В стаята влезе адютантът му Тиберий Каракс, строен йонийски грък с тесни очи, който му служеше от много години.

— Писмо от Рим от консула Ларций Торкват, графе. А отвън чака принц Лауреол.

— Покани го да влезе — каза Аполинарис, поемайки писмото.

Счупи печата и пробяга с поглед листа. Лаконичен както винаги, консулът пишеше: „Казах на императора за успеха на кампанията ти и той ми отговори по присъщия си детински начин. Колкото до работите тук, в Рим, проблемите стават все по-сериозни. Ако не престане с пилеенето, скоро в хазната няма да остане и един денарий. Смятам да предприема сурови мерки.“ Следваше подписът, витиеват и почти с размера на самото писмо: М. Ларций Торкват, консул.

Аполинарис вдигна поглед и видя пред себе си принц Лауреол.

— Лоши новини ли, ваша светлост?

— Вбесяващи новини — отвърна Аполинарис, без да прави опит да скрие гнева си. — Имам писмо от Торкват. Императорът е опразнил хазната. Чудя се колко ли е платил за всичкия този сняг, който му докараха в градината миналото лято! Или за туниката от златни плочки, обсипана с диаманти и перли. Какви ли още дребни разходи е планирал? Страх ме е дори да си помисля.

— Императорът! — тихо изрече Лауреол и ъгълчето на устните му за миг потрепна презрително. — Ах, да, императорът…

Не беше нужно да казва повече.

Аполинарис харесваше принца. Двамата мъже бяха еднакво скроени — ниски, набити, мускулести, но с това физическата прилика свършваше. Аполинарис беше мургав, почти черен, с широк триъгълен нос, щедра уста и хлътнали антрацитовочерни очи под гъсти рошави вежди, докато Лауреол беше блед, със студени аристократични черти, тесен прав нос и тънки устни, а очите му бяха светли и ледени. Принцът можеше да проследи потеклото си чак до император Публий Клеменс, управлявал сто години преди византийското завоюване на Запада. Възмутен от прахосничеството на Деметрий II, той се бе оттеглил преди пет години в едно семейно имение извън столицата и се отдаде на изучаване на ранната римска история и литература. Така Аполинарис, чиято извънградска къща беше наблизо и който споделяше интереса на Лауреол към древността, се запозна с него. Той бързо разбра, че десет години по-младият принц изпитва същата носталгия по строгите етични норми на отдавна изчезналата Римска република, която единствено той и Ларций Торкват споделяха в цял Рим.

Когато започна Войната за обединение, Аполинарис избра принца за свой заместник и го пращаше в новозавоюваните провинции да провери дали процесът на възстановяване на императорската власт върви гладко. В последно време Лауреол беше в Северна Галия, на канала, разделящ Галия от Британия, където в градчето Бонония бяха възникнали размирици. Опасявайки се, че метежът може да се прехвърли в иначе спокойната Британия, принцът го беше потушил безмилостно и сега се явяваше пред главнокомандващия с доклад за положението в провинциите.

Аполинарис го прегледа бегло и го остави настрана.

— Доколкото разбирам, всичко е наред. Няма за какво да оставам повече тук.

— А когато се върнете в Рим, ваша светлост, ще се опитате ли да налеете малко ум в главата на Деметрий?

— Аз? Не ставай глупак. Нямам никакво намерение да казвам на императора какво трябва да прави. Историята е пълна с примери какво става с онези, които се опитват. Прочети пак твоя Светоний, Тацит и Амиан Марцелин. Не, Лауреол, ще се върна в имението си извън града. Четири консулски мандата ми стигат. Пък и отговорността за града е на моя колега Марк Ларций. Той ми пише, че смята да предприеме сурови мерки. Ще се радвам, ако успее да направи нещо.

— А ще може ли да се справи сам?

— Не, едва ли. — Аполинарис стрелна принца с поглед. — Как би ти се понравило да станеш консул, Лауреоле?

Очите на Лауреол щяха да изхвръкнат от изумление.

— Аз ли, ваша светлост?

— Да, ти. — Аполинарис се замисли, после поклати глава. — Всъщност не. Деметрий никога не би го допуснал. Ти си с царска кръв. За него това ще бъде прелюдия към собственото му детрониране. Какво пък, идеята иначе ми се струва добра. Двамата с Торкват бихте свършили добра работа. Но сигурно ще е по-полезно за здравето ти да стоиш далеч от столицата. Върни се и ти в своето имение. Ще се срещаме веднъж седмично — да похапнем, да си поговорим за древната история, а за Рим да мисли Торкват. Какво ще кажеш? Двамата поработихме добре през тези пет години и сме си заслужили почивката.

В обшития си с дървена ламперия кабинет на деветия етаж на консулската сграда в източната част на Форума консулът Ларций Торкват за кой ли път преглеждаше и подреждаше купчината документи, приглаждаше краищата им с прилежност, неподхождаща на масивната му фигура. Вдигна очи и изгледа свирепо двамата префекти на финансите, които му бяха донесли книжата преди час и сега седяха притеснено пред него.

— Ако съм прочел правилно — а аз не се съмнявам в това, — през последната финансова година няма нито едно ведомство, което да се е вместило в бюджета си. Така ли е, Силане?

Префектът на обществените финанси кимна мрачно. Прословутата му жизнерадост като че се беше изпарила.

— Така е, консуле.

— А ти, Цестий? — обърна се консулът към префекта на имперските финанси. — Според теб императорът е превишил личните си фондове с трийсет и един милиона сестерции и ти си запълнил дефицита, като си взел парите от Силан.

— Да, ваша светлост — едва чуто изписука огромният Цестий.

— Как можа? Къде е чувството ти за отговорност към народа, към Сената, към собствената ти съвест? Императорът прахосва трийсет и един милиона свръх отпуснатото му за прахосване — а то е бездна, и ти просто прибираш парите от фондовете, с които трябва да ремонтираме мостове, да изтребваме тора от конюшните и да плащаме на войниците на Аполинарис! Още веднъж те питам, как можа?

В очите на Цестий проблесна предизвикателно пламъче.

— По-добре ме питай как можех да не го направя, консуле! Какво трябваше да сторя — да кажа в очите на императора, че харчи прекалено много ли? И колко време според теб щеше да му е необходимо, за да си намери нов префект? А на мен колко време щеше да ми трябва, за да си намеря нова глава?

Торкват изпръхтя.

— А отговорността ти, Цестий, отговорността! Дори това да ти струва главата, твоята работа е да предпазиш императора от пилеене. Иначе защо ни е притрябвал изобщо префект на финансите? А ти, Силане? С какво право изпълни молбата на Цестий за тези трийсет и един милиона? На теб не ти се е налагало да се противопоставяш на императора, а просто да откажеш на Силан. Нима да спасиш кожата на приятеля си за теб е по-важно от това да се грижиш за финансовото благоденствие на империята, както си се клел?

Засрамен, Силан премълча.

— Да ви поискам ли сега оставките? — най-сетне наруши мълчанието консулът.

— Готов съм да си подам оставката веднага — заяви Цестий.

— Аз също, ваша светлост — добави Силан.

— Да, да. И после на ваше място кого ще сложа? Вие двамата сте единствените прилични хора в цялата администрация, макар никой от вас да не струва кой знае колко. Но поне водите честно сметките. Или не е така? Нали дефицитът не е по-голям от онова, което виждам в тези документи?

— Отчетите са верни, ваша светлост — заяви обидено Силан.

— Хвала на боговете и за това! Не, няма да си подавате оставките. Но отсега нататък ще искам от вас друг вид доклади. Трябват ми имената на прахосниците. Подробен списък — висши длъжностни лица, насърчаващи пилеенето на пари и подписващи заявките, които вие с такава готовност изпълнявате, и така нататък. И не само висшите чиновници, но и всички по веригата, които могат да предотвратят прахосването, но не го правят.

Двамата префекти го гледаха ужасени.

— Имената ли, ваша светлост? На всички тези хора?

— Точно така, имената.

— За да бъдат мъмрени?

— За да бъдат отстранени от длъжност — отсече консулът. — Цялата глутница, първо най-лошите, после всички останали. Не можем да контролираме императора, но можем да хванем за гушата онези, които му служат. Искам първите списъци утре следобед. Не, утре сутрин! — догони ги гласът му вече на вратата.

Той обаче нямаше никакво намерение да чака до другия ден, за да направи собствения си списък. Знаеше кои трябва да са първите жертви на предстоящата чистка — антуражът на императора, онази шайка от паразити и блюдолизци. Кръжаха около него ден и нощ, вкарваха Деметрий в още по-безумни разходи и пълнеха собствените си джобове със златото, което щедро се пилееше при всеки повод.

Знаеше имената на повечето. Двамата гърци Полибий и Иларион, евреинът Юда Антоний Соран, личният секретар на императора Статий, дворцовият обущар Клавдий Нерон, майстор на великолепни, обшити със скъпоценни камъни обувки — Деметрий не ги обуваше втори път, дворцовият лекар Мало или Трало, дявол знае как му беше името, той изписваше баснословно скъпи церове за монарха и получаваше процент от доставчика, както и архитектът Тиберий Улпий Драко — като министър на благоустройството беше построил всичките великолепни нови дворци за императора и после ги беше съборил, за да построи на тяхно място още по-грандиозни здания…

Не, Драко беше умрял преди година или две, може би от срам заради собствените си деяния, защото в общи линии беше честен човек, доколкото си спомняше Торкват. Имаше обаче много други, чието място беше в списъка. За около час имената нараснаха на шейсетина. Добро начало. Докато мислеше за прегрешенията им, гневът на Торкват растеше. Леден гняв, защото по природа той беше студен и суров човек.

След двайсет години беше време, отдавна беше време да се сложи край на безумното прахосничество на Деметрий, преди да е съсипал империята. Каквито и да бяха рисковете, Торкват възнамеряваше да му сложи прът в колелата. Верността към империята беше в кръвта му. Един от консулите на Марк Аврелий беше Торкват, също и на Диоклециан. След тях имаше и други, а сега той беше великият мъж на епохата, продължител на традицията, консулът Марк Ларций Торкват. Достойните му предци го гледаха от историята и той знаеше, че е длъжен да спаси Рим заради тях.

Най-напред реши, че печелившата тактика ще е да отстранява императорските блюдолизци на групи от по пет-шест човека, та Деметрий да не разбере веднага какво става, но после прецени, че тъкмо това не бива да прави. Напротив, трябваше да ги изрине всичките наведнъж. Да ги натика в затвора и да реши въпроса веднъж завинаги. Да, това беше начинът.

Представи си разговора с императора, който щеше да последва.

— Къде са приятелите ми? Къде е Статий? А Иларион? Какво е станало с Клавдий Нерон?

— Всички са арестувани, ваше величество. За престъпления срещу държавата. Стигнахме до положение, когато вече не можем да си позволим лукса да държим такива хора в двора.

— Лекарят ми! Обущарят ми!

— Те са опасност за здравето на държавата, Цезаре. Огромна опасност. Имам съгледвачи, които ми донасят какво приказват в кръчмите и сред народа. Назрява революция. Говори се, че улиците, мостовете и обществените сгради са порутени, че няма пари за обикновения народ, че в провинциите всеки миг войната ще избухне отново и че императорът трябва да бъде свален, преди да е станало още по-лошо.

— Свален? Императорът? Аз да бъда свален?

— Искат връщане на републиката.

Деметрий щеше да се изсмее.

— Републиката! Хората надават вой да се върне републиката от хиляда и осемстотин години. Искали са го още по времето на Август, когато тя е спряла да съществува. Но не го мислят сериозно. Те знаят, че императорът е баща на империята, техният любим принц, онази фигура, без която…

— Не, ваше величество, този път го мислят сериозно.

Тук Торкват щеше да нарисува картина, от която косите на Деметрий щяха да се изправят. Императорът щеше да се скрие в двореца си сред играчките и любовниците си, при опитомените лъвове и тигри. В това време щеше да има процеси, престъпниците щяха да бъдат осъдени и хвърлени в затвора или пратени на заточение в най-отдалечените провинции…

Заточение?

Не, това би било твърде рисковано. Понякога заточените намират пътя към дома и търсят отмъщение…

Трябваше да се измисли нещо по-сигурно.

Всички ще умрат, реши той. Тези паразити, обкръжили императора, тези гъсеници, подяждащи благосъстоянието на държавата…

Аполинарис усети, че в Рим става нещо странно, още в първите минути, когато търговският кораб, с който пътуваше от Тарако, навлезе в пристанището на Остия. Привичният ритуал, според който митничарите от пристанището се качваха на борда, получаваха си подкупите и представяха документите за дължимите такси, този път не се състоя. Вместо това имаше истински оглед — шестима мъже в черно-златните униформи на Имперската хазна дълго ровиха из трюмовете и описаха подробно целия товар.

На теория цялата стока, пристигаща от провинциите, подлежеше на митническа проверка и облагане. А на практика митничарите, получили службата си с подкупи, прибираха повечето от постъпленията и оставяха само малка част от приходите да стигне до хазната. Всички го знаеха, но като че ли никой не даваше пет пари. На Аполинарис тази процедура също не му харесваше най-малкото затова, че не виждаше причина товарите от една част на империята до друга да се облагат. Но да се дават подкупи на чиновниците, вместо да се плащат налози, беше само една от множеството практики, които трябваше да се променят, а иначе работите на търговците и превозвачите слабо го засягаха.

Сега обаче необичайно дългата проверка прекалено забави слизането му на брега. Аполинарис започна да губи търпение и повика капитана — добродушен картагенец, за да се осведоми какво става.

Капитанът беше изгубил ума и дума от смайване и възмущение. Той обясни, че в митниците става нещо и затова са тези нови процедури, но не знаеше нищо повече.

Аполинарис предположи, че причината е в дефицита, за който му беше писал Торкват — вероятно императорът беше наредил на чиновниците си да увеличат постъпленията, за да попълнят фондовете му. После обаче си даде сметка, че подобна идея звучи нелепо — Деметрий с нищо не беше показал, че съзнава връзката между постъпленията в държавната хазна и разходите. Не, това сигурно беше работа на самия Торкват — една от „суровите мерки“, за които му беше писал.

От Остия Аполинарис се запъти право към извънградската си вила на Виа Фламиния, недалеч от северната градска стена. През петте години отсъствие за нея се беше грижил по-младият му брат Ромул Клавдий Аполинарис и той със задоволство отбеляза, че домът му се поддържа в образцов ред, макар брат му от известно време да живееше в Умбрия.

Първата му работа беше да пише на Торкват, че се е върнал и ще се радва да го види веднага щом може. Не след дълго пратеникът се върна с покана от консула да вечеря в дома му.

Това беше съмнително удоволствие. При целия си научен интерес към аскетичните добродетели на републиката Аполинарис беше цивилизован и култивиран мъж, обичаше хубавите вина и добрата кухня. Колегата му беше съвсем друг тип и по отношение на разкоша и удобствата много повече приличаше на древен римлянин — студен, скучен и напълно безразличен към храната и виното, към литературата и философията. Единственото му удоволствие, за което Аполинарис знаеше, беше ловът на глигани в заснежените гори на северните провинции.

Този път обаче масата на Торкват беше подредена точно по вкуса на Аполинарис — с множество вина и шербети и прекрасно еленско с подправки. Танцьорки и музиканти нямаше — двамата не се бяха събрали за развлечение. Бяха сами — Аполинарис не беше женен, а жената на Торкват рядко се появяваше на публично място и тази вечер изобщо не се показа.

Консулът наистина беше въвел промени в митническите процедури. Имаше и други нововъведения. Цялата покварена пасмина около императора беше отстранена. Вече нямаше да има безумно скъпи вакханалии. Торкват беше предприел реформи на всяко ниво от управлението. Продажните чиновници бяха уволнени. Правилата, които съществуваха на книга, но от десетилетия не се прилагаха, сега се спазваха стриктно. Всички учреждения бяха задължени да си изработят нов бюджет и да се вместват в него.

— А императорът? — попита Аполинарис. — Как прие той разгонването на глутницата от подлизурковци около него? Виждам, че главата ти още е на раменете, значи си намерил някакъв начин да го успокоиш, но се чудя какъв.

— Негово величество напоследък няма възможността да дава заповеди за екзекуции. Императорът е под домашен арест.

Аполинарис застина от изумление.

— Сериозно ли говориш? Да, да, разбира се. Ти винаги си сериозен. Значи е под ключ в собствения си дворец, така ли?

— В помещенията за гости. Онази странна сграда с чудатите мозайки. Поставил съм стража да го пази двайсет и четири часа в денонощието.

— Но преторианската гвардия не би допуснала…

— Взех мерки. Отстраних префекта на преторианците и го замених с мой верен човек, Атилий Рулиан. Преторианците получиха щедро възнаграждение и с охота положиха клетва пред новия си префект.

— Да. Те винаги го правят, ако им се плати достатъчно добре.

— Осигурили сме на Деметрий достатъчно жени и храна, но иначе е напълно изолиран. Няма връзка с нито едно длъжностно лице в двора си, нито с някого от сенаторите. Естествено и аз стоя настрана от него. Надявам се и ти да последваш примера ми, Аполинарис. Сега двамата с теб сме императорът. Всички правителствени укази вече излизат от консулството. Чиновниците се отчитат пред нас.

Аполинарис го изгледа втренчено.

— Какво смяташ да правиш, да държиш императора затворен до края на живота му ли? Знаеш, че ще има проблеми. Луд или не, той трябва да се появява пред хората в определени моменти. На новогодишните празненства, при откриването на сесията на Сената, в първия ден на игрите в Колизея. Не можеш просто да го скриеш, без да събудиш любопитство. Хората ще започнат да се питат къде е.

— За момента е обявено, че негово величество е болен. Мисля, че за известно време това ще свърши работа. А кога ще се оправи — какво пък, може и да стане така, че да умре. Има други проблеми.

— Например?

— Например Сенатът. Вероятно си даваш сметка, че някои сенатори бяха твърде доволни от положението на нещата при Деметрий. Общото разложение е засегнало и тях. След като няма истински император да им стяга юздите, те си правят каквото си искат и много от тях живеят като самия Деметрий. Същите безкрайни оргии, с които Рим е бил прочут по времето на Нерон. Не можем да позволим подобно нещо. Самият Сенат има нужда от реформа. Ако не я направим, много от членовете му ще се опитат да ни създадат пречки.

— Разбирам — кимна Аполинарис. — Говориш за освобождаването на някои сенатори, нали?

— Вероятно ще се наложи.

— Но само императорът може да го направи.

— Ще го направим ние от негово име. Както и всичко останало, което е нужно.

— Аха, от името на императора…

За пръв път Аполинарис забеляза колко уморен изглежда Торкват. Колегата му беше едър, необикновено силен физически и изключително издръжлив. Сега обаче очите му бяха зачервени, а едрото му лице изглеждаше изпито.

— Има и още — каза той.

— Целият двор е разгонен, императорът е затворен, а Сенатът ще бъде разпуснат. И има още?

— Възможно е хората да се надигнат.

— Заради твоите реформи?

— Тъкмо обратното. Моите реформи ще спасят империята и рано или късно всички ще го разберат — ако успеем да ги доведем докрай. Хората обаче може да не ни дадат време да им обясним. Ти пет години не си бил тук и не знаеш какво става. Искам да дойдеш утре с мен в Субура.

— В Субура — повтори Аполинарис.

Доколкото си спомняше, това беше стар мизерен район на столицата, мръсно и смрадливо място с тесни криви улички, които не водеха доникъде. Веднъж на няколкостотин години някой загрижен император нареждаше да почистят и преустроят квартала, но вътрешната му природа беше непобедима и гнусното му лице за едно-две поколения отново лъсваше.

— Субура е неспокойна, така ли? Мисля, че няколко каруци с безплатен хляб и вино могат да уредят проблема.

— Грешиш. Тези хора имат достатъчно храна. Независимо от прахосничеството на Деметрий все още не сме обеднели дотам. И каквото и да си мислиш, революциите не избухват от нищета. Причината е в търсенето на новото, на тръпката. Революцията е плод на безделието и мързела, а не на мизерията.

— Безделието и мързелът на хора, които живеят в бордеи — замислено промълви Аполинарис.

Тази мисъл го изуми със своята нелепост. Ала Торкват като че си вярваше.

— Да. Законността и редът са в упадък и хората виждат, че никой за нищо не носи отговорност. И искат и те да се докопат до кокала. Да свалят монархията, да изколят патрициите и да си поделят богатствата. Бил съм в кръчмите им, Аполинарис. Слушал съм приказките им. Ела утре с мен и седни при тях — и ти ще чуеш същите неща.

— Двама консули без охрана в таверните на плебеите?

— Те няма да знаят кои сме. Ще ти покажа как да се облечеш.

— Сигурно ще е интересно. Но не, благодаря. Вярвам ти, че в Субура има вълнения. Ние обаче все още имаме армия, Торквате. Пет години усмирявах провинциите, ако трябва, ще усмиря и Субура.

— И ще обърнеш римската армия срещу жителите на столицата. Помисли си пак, приятелю. Трябва да се справим с онези, които подклаждат бунта, преди работата да е станала по-лоша. Знам, че ти се струпа много като за първи ден, ала нямаме време за губене. Положението е сериозно. Но стига сме приказвали за това. Какво ще кажеш за виното? Четирийсетгодишно фалернско! От избите на самия император. Наредих да донесат от него специално за случая.

— Чудесно е — кимна Аполинарис. — Но от времето леко нагарча. Ще ми подадеш ли меда, Торквате?

— Това е списъкът засега, ваша светлост — каза Каракс.

Аполинарис взе листа от адютанта си и бързо прегледа имената.

— Статий, Клавдий Нерон, Юда Антоний Соран… Кои са тези хора, Караксе?

— Луций Статий е личният секретар на императора. Соран е евреин, за когото съм чувал, че доставял от Африка животни за менажерията на двореца. Не знам кой е Клавдий Нерон, но сигурно е някой от придворните майстори.

— Аха. Иларион и Полибий. Личната прислуга. Тия двамата си ги спомням. Мазни копеленца. Глитий Агрикола. Гай Калист. Марко Корнуто. Това пък що за име е?

— Римско, ваша светлост. Не на латински, а на романски.

Аполинарис беше озадачен.

— Каква е разликата?

— Низшите класи говорят на някакъв груб диалект, наричат го романски. Произхожда от латинския, както диалектите на провинциите. По-опростена форма на латинския. Чувам, че започнали да превеждат имената си на него. Този Марко Корнуто е я кочияш, я коняр на императора или нещо от този род.

Аполинарис се намръщи. Никак не му харесваше утвърдилата се напоследък практика в провинциите да се използват някакви просташки версии на латинския, примесени с местни думички. В Галия се говореше по един начин, в Испания по друг, а в Британия и тевтонските провинции беше нещо съвсем различно. Той самият положи немалко усилия да ги изкорени, където ги срещнеше. Но тук, в столицата!

— Какъв смисъл има — нов диалект в самия Рим? В провинциите е ясно — там това е един вид стремеж към независимост от империята. Но Рим не може да се откъсне от самия себе си!

Каракс само се усмихна и вдигна рамене.

Аполинарис се върна към списъка на арестуваните от Торкват.

— Матий, Лиценций, Лициний, Цезий Басий… А какво означават червените кръстчета, с които са отбелязани някои имена?

— Тези вече са екзекутирани.

— Екзекутирани?! — Аполинарис беше смаян.

— Да, наказани със смърт. Изглеждате ми изненадан, ваша светлост. Мислех, че знаете.

— Не — поклати глава Аполинарис. — Нищо не съм чул за екзекуции.

— Той е наредил да издигнат подиум на площадчето пред арката на Марк Анастасий, в края на Форума, и всеки следобед там се извършват екзекуции, по четири-пет на ден.

— Кой „той“?

— Ларций Торкват, ваша светлост — търпеливо изрече Каракс, сякаш обясняваше на малко дете.

Аполинарис кимна. Вече десет дни, откакто се беше върнал. През това време Торкват така и не му даде възможност да съобщи за намерението си да се откаже от консулската длъжност и да се оттегли от обществения живот. Пък и деянията на неговия колега не му оставяха никаква надежда, че ще му се удаде да се откаже тъкмо сега. Програмата на Торкват не можеше да бъде осъществена само от един човек, прекалено радикална беше. Това би го направило на практика диктатор на Рим, а от историята Аполинарис знаеше, че Рим би изтърпял само диктатори, които като Юлий Цезар съумееха да скрият диктаторските си похвати зад фасадата на конституционна законност. Консул на изборна длъжност, свалил императора и управляващ сам, не би могъл да просъществува дълго, освен ако не се обявеше за император. Аполинарис не искаше да види Торкват в такава роля. Сега беше особено важно да бъде запазена консулската институция. И ако искаше реформите му да успеят, Торкват трябваше да се опира на втория консул.

Ето защо Аполинарис отхвърли мисълта да се оттегли и се зае да организира канцеларията си, да възстанови контактите си с важни личности от Сената и изобщо да утвърди още веднъж позицията си в центъра на властта. Срещаше се всеки ден с Торкват — той го уверяваше, че работата по прочистването на управлението от безделници и паразити върви гладко, но до днес Аполинарис не се беше интересувал от подробностите. Сега разбираше, че е направил грешка. Естествено разгонването на тълпата тунеядци около императора беше начинание, което приветстваше, но и през ум не му бе минавало, че Торкват ще ги екзекутира.

— Май ще се наложи да си поговоря с Торкват за това — промърмори той и прибра списъка в джоба на робата си.

Канцеларията на Торкват беше на горния етаж. Когато влезе, колегата му беше зает да подписва някакви документи и отначало не го забеляза. По някое време вдигна очи и го видя.

— Толкова книжа… — усмихна се виновно той.

— Подписваш нови смъртни присъди ли? — осведоми се Аполинарис.

Искаше думите му да прозвучат неутрално, дори любезно, но начинът, по който Торкват се намръщи, му подсказа, че не се е получило.

— Всъщност да. Това притеснява ли те?

— Да, донякъде. Не бях разбрал, че имаш намерение да осъдиш на смърт хората на Деметрий.

— Мисля, че вече го обсъждахме.

— Не съвсем. Ти каза, че смяташ да ги „отстраниш“, доколкото си спомням. Не ми обясни какво разбираш под това. Мислиш ли, че е разумно да наказваш толкова строго незначителни хорица като императорския бръснар или императорския шут?

— Ти не си бил в столицата в продължение на години — възрази Торкват. — Тези хора не са толкова безобидни и невинни, колкото смяташ. Никого не съм пратил на дръвника с лека ръка.

— Дори и така да е…

Торкват го прекъсна:

— Помисли си какъв избор имаме. Да ги уволним, но да не ги закачаме повече, така ли? Тогава те ще останат сред нас и ще подклаждат размирици, ще се опитват да възстановят положението си в двора. Или просто да ги затворим? Тогава ще трябва да ги храним на държавна сметка може би до края на дните им. Да ги пратим на заточение? Тогава те ще вземат незаконно натрупаното си богатство със себе си, вместо то да влезе в хазната. Не, Аполинарис, единственото решение е да се отървем от тях веднъж завинаги. Ако ги оставим живи, те рано или късно ще се доберат до негово величество и ще започнат да го насъскват да ни свали.

— Значи ги осъждаме на смърт, за да намалим опасността за себе си, така ли?

— Опасността за империята! Да не мислиш, че толкова ме е грижа за собствения ми живот? Но ако ние се провалим, империята ще се сгромоляса заедно с нас. Тези хора са врагове на общественото благополучие. Ние с теб сме единствената преграда между тях и хаоса. Те трябва да си идат. Мислех, че вече сме се разбрали по този въпрос.

Аполинарис знаеше, че това далеч не е така, но не можеше да не се съгласи с доводите на Торкват. Не за пръв път империята беше на ръба на анархията. Вълненията в провинциите бяха първата лястовичка. Ако Торкват беше прав — а сигурно беше така, — че хората са готови да се надигнат, само една жестока чистка би предотвратила метежа. А да се позволи на любимците на Деметрий да се прегрупират и да стигнат до императора би означавало сами да подпомогнат метежа.

— Добре — изрече Аполинарис. — И все пак докога мислиш да продължава това?

— Докато обстоятелствата го налагат — отвърна Торкват.

Отмина юли и дойде август — най-ужасното лято в дългата история на Рим, с непоносими жеги, убийствен задух и тежки надвиснали облаци, закриващи слънцето. Над хълмовете святкаха мълнии, но не падаше капка дъжд. Хората бяха изнервени, а напрежението растеше още повече при вида на ежедневните процесии от каруци, с които караха осъдените на смърт към дръвника. Всеки ден се събираха големи тълпи зяпачи както от простолюдието, така и от патрициите — гледаха палача и жертвите му като хипнотизирани, както се гледа змия, готова да нападне. Представлението на ужаса беше зловещо, но никой не можеше да остане настрана. Над Рим лъхаше на кръв. С всеки следващ ден градът ставаше по-чист и по-уплашен, парализиран от страх и подозрение.

— Пет седмици минаха — каза Лактанций Руфус, председателстващ Сената — и екзекуциите стигнаха и до нас.

— Пактумей Полио беше съден и признат за виновен — обади се Юлий Папинио, застанал най-близо до Руфус сред малката групичка мъже пред входа на Сената.

— Марк Флориан също — добави пълният Теренций Фигул.

— И Макрин — намеси се Флавий Лолиан.

— И Фулпиан.

— Точно така, четирима сенатори — съгласи се Руфус. — Засега. Но кой ще е следващият, питам ви? Вие? Аз? Докъде ще ни доведе това? В Рим днес царува смъртта. Целият Сенат е в опасност, приятели.

Той беше мъж като канара, изключително висок и плещест, с гръб като арката на Анастасий и изсечени черти. Повече от трийсет години беше водеща фигура в Сената, доверен човек на покойния император Лодовик и съветник на Деметрий, три пъти консул.

— Трябва да намерим начин да се защитим — заяви той.

— Какво предлагаш? — попита Папинио. — Дали да не поискаме от императора да отнеме пълномощията на консулите?

Това беше изречено колебливо — и Папинио, и всички останали съзнаваха колко нелепо е предложението му.

— Позволи ми да ти напомня, че императорът също е затворник — сряза го Лактанций.

— Така е — съгласи се Папинио. — Сега цялата власт е в ръцете на консулите.

— Правилно. И нашата задача е да ги изправим един срещу друг. Двама или трима от нас, може и повече, ще отидат при Аполинарис. Той е разумен мъж и сигурно вижда каква вреда нанася Торкват на империята. Чистките могат да подпалят Рим. Ние ще го помолим да отстрани Торкват от длъжност и да избере нов консул.

— Да отстрани Торкват!… — възкликна Теренций Фигул слисан. — Казваш го, сякаш е най-лесното нещо на света! Само че дали той е в състояние да го направи?

— Аполинарис току-що покори четири или пет провинции, при това без особено усилие. Смяташ ли, че не е в състояние да се справи с един-единствен човек?

— А ако не пожелае? — попита Папинио. — Ако одобрява онова, което Торкват прави?

— Тогава ние ще ги отстраним и двамата. Но нека това да остане само като краен вариант. Кой ще дойде с мен при Аполинарис?

— Аз — тутакси се отзова Папинио, но никой друг не се обади.

Руфус обходи с поглед останалите.

— Е? — подкани ги той. — Фигул? Лолиан? Ти какво ще кажеш, Приск? Салвий Юлиан?

В крайна сметка успя да привлече само двама — амбициозния Юлий Папинио и Гай Луций Фронтин от по-младите сенатори, чието семейство притежаваше огромни лозя в Южна Италия. В канцелариите на консулите кипеше трескава работа — издаваха се заповеди за арест, започваха се съдебни преписки, подписваха се решения за екзекутиране на виновните, — но малката делегация получи достъп до Аполинарис неочаквано лесно. Ала далеч по-трудно беше да си осигурят неговата поддръжка.

— Това, което искате, е измяна, ако случайно не знаете — спокойно изрече той, седнал зад писалището, докато сенаторите стояха изправени пред него. — Предлагайки ми да отстраня законно избрания консул, вие ме въвличате в заговор, чиято цел очевидно е да свалите легитимното управление на империята. Това само по себе си е тежко престъпление. Мога да наредя да ви хвърлят в затвора още същата минута, а преди да е изтекла седмицата, ще се запознаете с палача. Е, Руфус, какво ще кажеш? Папинио? Фронтин?

Невъзможно беше да се разбере дали е истинска заплаха или просто шега. Руфус хладнокръвно отвърна на втренчения поглед на консула.

— И ти вероятно ще ни последваш там след седмица или две, графе Аполинарис. Точно ти би трябвало да разбираш колко е опасен Торкват за всички — и за теб, и за нас, а може би и за самия себе си.

— За вас със сигурност. Но защо пък за мен? Аз го подкрепих във всичките му действия, нали? Какво би накарало тогава уважаемия ми колега да се обърне срещу мен?

— Самият ход на нещата — отвърна Руфус — предполага, че императорът в един момент ще стане ненужен, и то по-скоро рано, отколкото късно. Той няма синове. Наследник на престола е неговият слабоумен и за нищо негоден брат Марий, който сега си говори сам някъде на Капре. Той е неспособен да управлява. Ти и Торкват сте единствените приемливи наследници на Деметрий. Но не можете и двамата да станете императори. Следваш ли мисълта ми, Аполинарис?

— Разбира се. Само че аз нямам никакво намерение да убивам Деметрий, а и Торкват също, иначе досега да го е направил.

Руфус въздъхна.

— Вероятно просто чака удобен случай. Но дори да е така, както казваш — ти може и да не се чувстваш застрашен, ала с нас е друго. Четирима членове на Сената вече са мъртви. В списъка сигурно има още. Торкват се опиянява от властта и убива хората с лека ръка. Някои от тях си заслужават съдбата, но в други случаи той просто разчиства лични сметки. Да твърдиш, че сенаторът Пактумей Полио е враг на държавата или Марк Флориан…

— И за да си спасите кожата, искате от мен да наруша клетвата си и да вдигна ръка на свой колега. А ако откажа?

— При положение че императорът официално все още е такъв, Сенатът ще ви отнеме консулските пълномощия.

— Така ли мислиш? И като го направите, кого ще сложите на наше място? Теб ли, Руфусе? Или младия Фронтин? А ще ви признаят ли хората за свои водачи? Прекрасно знаеш, че ние с Торкват единствени в тази прогнила империя можем да предотвратим рухването й. Не, Руфусе, ти просто се опитваш да ме сплашиш. Нямате кандидати за нашата длъжност.

— Така е — съгласи се Руфус без колебание. — Абсолютно си прав. Но откажеш ли, нямаме друг избор, освен да опитаме ние да свалим Торкват. А ако не успеем, което е твърде вероятно, ще настъпи хаос и той ще се възползва от него и ще си разчисти сметките с нас. Единствено ти можеш да отървеш Рим от него. Трябва да го отстраниш от длъжност и да поемеш юздите, за да сложиш край на това царство на терора, преди по улиците да са потекли реки от сенаторска кръв.

— Значи искаш да стана император, така ли?

Руфус не беше подготвен за такъв прям въпрос и се поколеба, накрая попита:

— А ти искаш ли?

— Не. Никога. Но ако поема сам управлението, ще се държа точно като император. Няма да мине много време и наистина ще се превърна в император. Тронът обаче не ме привлича. Амбициите ми свършват с консулската длъжност.

— Тогава бъди консул. Избави се от Торкват и си избери човек, който мисли като теб. Никой няма да ти се меси. Но трябва да го спреш, преди да е унищожил всички ни и теб в това число.

Тримата сенатори си тръгнаха, а Аполинарис остана седнал зад писалището, преживявайки отново сцената в ума си. Всичко казано от Руфус бе самата истина.

Руфус беше напорист и хитър, както можеше да се очаква от човек с неговото богатство и власт. Ала не беше истински зъл и определено не беше глупак. Беше му ясно, както и на Аполинарис, че трескавото прочистване на империята ще продължи и негова жертва ще станат не само авторитетни сенатори като Лактанций Руфус, а и самият граф Валериан Аполинарис един ден ще попадне в списъка.

Това беше неизбежно. Отначало Аполинарис одобряваше мерките на Торкват да ограничи прахосничеството на Деметрий и да прочисти двора от паразитите, но виждаше, че усърдието му от ден на ден расте, пък и методите на колегата му никак не му бяха по сърце — среднощни арести, тайни съдебни процеси, присъди по бързата процедура и на следващия ден — екзекуция.

Съществуваше голяма вероятност името Валериан Аполинарис скоро да се появи в списъка на обречените. Той не ценеше особено личната си безопасност, но сега разбираше, че трябва да запази живота си в името на империята. Той беше единствената преграда пред настъпващия хаос.

Аполинарис реши, че ще е най-добре да се заеме с решаването на проблема незабавно, и отиде при Торкват.

— В Сената има недоволство — заяви той. — Тези четири екзекуции…

— Те бяха предатели! — рязко го прекъсна Торкват. Въпреки горещината беше облечен с дебела зимна тога и се потеше обилно. — Използваха пороците и безотговорността на Деметрий, за да се облагодетелстват, при това в огромни размери!

— Без съмнение е така. Но ако искаме да продължим реформите си, подкрепата на Сената ни е жизнено необходима.

— Мислиш ли? Сенатът е отживелица от древността, от времето на републиката. Също като консулите, преди ние с теб да възродим институцията. Императорите са властвали напълно успешно в продължение на хилядолетие, без да делят властта със Сената или консулите, ще минем без Сената и ние. Кой те е наговорил? Лактанций Руфус ли? Или Юлий Папинио? Знам кои са вечните недоволни. И ще ги премахна един по един, докато…

— Умолявам те, Торквате! — Аполинарис не си спомняше някога да е изричал тези думи. — Бъди по-умерен, човече. Нагърбили сме се с много тежка задача. Не бива да пренебрегваме с лека ръка подкрепата на Сената, нужен ни е!

— От къде на къде! Всеки, който се изпречи на пътя ни, ще иде на дръвника и те го знаят. Какво беше казал Калигула: „Ох, тези досадни римляни имат само един врат!“, или нещо в този дух. Точно същото мисля и аз за Сената.

— Калигула не е философът, когото би трябвало да цитираш в този момент. Отново настоявам за повече умереност отсега нататък. Боя се, че иначе ще подпалим в Рим пожар, който няма да можем да угасим и ще погълне и двама ни.

— Не съм убеден, че точно сега е нужна сдържаност — заяви Торкват. — А ако се боиш за живота си, приятелю, можеш да се откажеш от поста си. — Погледът му стана студен и безжалостен. — Спомням си, че искаше да се оттеглиш от обществения живот и да се върнеш към книгите и уединението в имението си. Може би е време да сториш точно това.

Аполинарис надяна най-благодушната маска, на която беше способен.

— Не, не смятам, че сега е моментът. Независимо от възраженията, които току-що ти изложих, аз съм убеден, че имаме да свършим още много работа, и възнамерявам да остана с теб, докато е необходимо. Двамата сме съюзници докрай, Марк Ларций. Може да имаме разногласия, но няма да позволим те да се отразят на сътрудничеството ни.

— Наистина ли мислиш така, Аполинарис?

— Разбира се.

Върху набразденото, уморено лице на Торкват се изписа видимо облекчение.

— Дай да те прегърна, приятелю!

Аполинарис се изправи и му стисна ръката, но предпочете прегръдката да си остане само метафора.

Когато се върна в кабинета си на долния етаж, повика адютанта си Тиберий Каракс и нареди:

— Вземи десет въоръжени мъже — не, дванайсет! — и се качи с тях в канцеларията на Марк Ларций. Ако срещнеш телохранители, кажи им, че си там по моя заповед, че става дума за сигурността на консула Торкват и аз съм поверил охраната му на тези мъже. Опитат ли се да ви спрат, което едва ли ще стане, убийте ги. После хванете Торкват, кажете му, че е арестуван по обвинение в държавна измяна, и го вържете здраво. Изведете го от сградата по най-бързия начин и го закарайте в затвора на Капитолия. Всякакви посещения и писма са строго забранени.

За чест на Каракс лицето му си остана все така безизразно, без ни най-малка следа от изненада.

Сега проблемът беше да се избере нов консул, който да му помага в реформите и да споделя в общи линии вижданията му. Решителността на Аполинарис да не управлява сам беше непоклатима. За император му липсваше темперамент, а идеята да управлява като диктатор, един вид съвременен Сула, не му се нравеше. Бяха изминали двайсет века, но римляните все още мразеха спомена за Сула. Ето защо трябваше бързо да си намери колега. Нито за миг не му минаваше през ума да се откаже от реформата, която далеч не бе осъществена.

Бе се надявал да се пролее по-малко кръв, но Торкват беше стигнал твърде далеч в усърдието си. Сега задачата му беше да намали екзекуциите, а след време и съвсем да ги отмени.

Бяха минали три дни от ареста на Торкват. Аполинарис тъкмо размишляваше как да осъществи тази цел на практика, когато се появи Лактанций Руфус.

— Е, Аполинарис, надявам се да си в мир със съвестта си — заяви сенаторът. — Подготви ли си завещанието? Вдругиден ти и аз заедно с петдесетина сенатори трябва да бъдем убити, както и Торкват и императорът. С две думи, целият режим трябва да бъде пометен с един замах.

Аполинарис изгледа мрачно стария сенатор.

— Не ми е до шеги, Руфусе.

— Да ти приличам на комедиант? Май ти се шегуваш. Погледни тези книжа. Тук е целият заговор черно на бяло. Това е работа на Юлий Папинио.

Руфус му подаде сноп хартия. Аполинарис ги прегледа бегло — списъци с имена, карти на правителствените сгради, подробен план за действие. Мина му през ума, че Руфус може да е инсценирал заговора с цел да се отърве от напористия млад съперник, но не, всичко беше прекалено детайлно и изпипано, за да е фалшификация.

Замисли се какво знае за този Папинио. Червенокос червендалест мъж от стара сенаторска фамилия. Млад, алчен, избягва да те гледа в очите, докачлив. Аполинарис никога не го беше харесвал особено.

— Папинио иска да възстанови републиката — продължи Руфус. — Естествено той ще е консул. Подозирам, че се мисли за прероден Юний Луций Брут.

Аполинарис се усмихна мрачно. Знаеше за кого става дума — митична фигура от далечното минало, човекът, изгонил последния тиранин, управлявал Рим през тази ранна епоха. Вероятно същият този Брут беше основал републиката и беше създал консулската институция. Марк Юний Брут — убиецът на Юлий Цезар, претендирал, че е негов потомък.

— Значи си имаме нов Брут, така ли? Нещо не ми се вярва. Не и Папинио. — Той още веднъж погледна книжата. — Вдругиден, значи. Е, времето не е много, но все е нещо.

Сега, когато Торкват беше затворен, грижата да се справи със заговора беше изцяло негова. Той нареди Папинио да бъде арестуван и разпитан. Разпитът беше бърз и ефикасен — едва бяха започнали мъченията, и той направи пълни самопризнания, като назова и дузина съучастници. Същата вечер беше съдът, а на разсъмване ги екзекутираха. Така завърши житейския си път прероденият Юний Луций Брут.

Това беше горчива шега на съдбата. Аполинарис беше отстранил Торкват с надеждата да спре мъченията и убийствата, а сега самият той беше заповядал цяла серия от екзекуции. Ала нямаше избор. Ако беше останал жив още два дни, Папинио щеше да срути цялата имперска система.

След като се справи с този проблем, той насочи вниманието си към вълненията в бедняшките квартали. Метежниците трошаха статуи и разграбваха магазини. Аполинарис прати войска в предградията и стотици плебеи бяха избити, но с това насилието не свърши.

Агентите му всеки ден му носеха памфлети, разпространявани по улиците на Субура. Също като покойния Папинио тези хора агитираха за сваляне на правителството и възстановяване на някогашната република.

Аполинарис понякога си мислеше, че връщането на републиката не е чак толкова лоша идея. Вярно, че имперската система беше породила няколко велики управници, но беше издигнала на престола и хора като Нерон, Сатурнин и Деметрий. Понякога му се струваше, че Рим е оцелял толкова дълго не благодарение на императорите си, а въпреки тях. Боеше се обаче, че ако монархията бъде свалена, Рим за кратко време щеше да премине от република към демокрация — с други думи, власт на тълпата. Това не биваше да се допуска. Демокрацията щеше да отприщи лудост, по-голяма и от тази на Деметрий. Аполинарис нареди да издирят и арестуват подбудителите на метежа в Субура.

В това време Торкват, затворен на сигурно място в тъмницата, чакаше смъртната му присъда да бъде изпълнена. Съдът на Сената, председателстван от Лактанций Руфус, разгледа делото по бързата процедура и го обяви за виновен. Ала Аполинарис не можеше да намери сили да подпише присъдата. Знаеше, че рано или късно ще трябва да го стори — Торкват, веднъж затворен, не можеше да бъде освободен, ако самият той искаше да остане жив. И все пак да го прати на дръвника…

Аполинарис остави работите така за момента и се върна към проблема за новия консул.

Прегледа списъка на сенаторите, но не откри нито една приемлива кандидатура. Всички по един или друг начин бяха белязани от прекомерно честолюбие, поквара, мързел, глупост и още дузина пороци. Тогава в ума му изплува името на Лауреол Цезар.

От царска кръв. Интелигентен. Млад. Представителен. Познаваше историята и грешките на смутното римско минало. И нямаше врагове, защото благоразумно беше стоял по-далеч от столицата през последните безумни години от царуването на Деметрий. Аполинарис беше сигурен, че ще се сработят добре и като консули.

Вече беше подхвърлил тази мисъл на Лауреол в Тарако. Но тогава тутакси се отказа от нея, защото знаеше, че императорът ще погледне на принца като на потенциален съперник за трона и ще отхвърли кандидатурата му. Сега вече проблемът не съществуваше.

Какво пък, можеше да повика Лауреол от убежището му, да му каже, че Торкват е отстранен и че негов дълг на римлянин е да заеме мястото му. Да, това беше решението.

Ала в мига, в който си мислеше да повика Тиберий Каракс и да му продиктува писмото, адютантът му влетя в кабинета, без да чука. Лицето му пламтеше, очите му гледаха диво. Аполинарис никога не го беше виждал толкова развълнуван.

— Ваша светлост…

— Спокойно, човече! Поеми си дъх. Какво е станало?

— Императорът… — Каракс спря на половин дума. Сигурно беше тичал през целия Форум и беше изкачил на един дъх осемте етажа. — Подкупил е стражата… и се е измъкнал. Сега е в двореца… под защитата на бившия преториански префект… Лео Северин. — Той отново замълча и пое дълбоко дъх. — Определил е нови министри. Много от тях са мъртви, но той не го знае.

Аполинарис изруга полугласно.

— А за консулите какво казва?

— Пратил е писмо до Сената, ваша светлост. Вие и Торкват сте отстранени от длъжност.

— Е, за последното вече се погрижих вместо него! — мрачно се усмихна Аполинарис. Случилото се не влизаше в плановете му, но сега не беше време да се ядосва. Трябваше да се действа бързо и решително. — Събери същите хора, които арестуваха Торкват. И още половин дузина като тях. След десет минути ги искам отпред на входа. Смятам да направя посещение на преторианците. Освен това съобщи на принц Лауреол, че искам да дойде в Рим по най-бързия начин. Най-късно утре. Не, тази вечер!

Още от времето на Тиберий щабът на преторианците се намираше в източната част на града. Сега, осемнайсет века по-късно, елитната императорска гвардия се помещаваше в огромна непристъпна сграда, мрачна и грозна, чиято цел беше да сплашва и това напълно й се удаваше. Аполинарис разбираше какъв риск поема, като се появява лично пред страшните преторианци. Малкият въоръжен отряд, който го придружаваше, имаше по-скоро символична роля — ако ги нападнеха, те не биха могли да се защитят. Ала нямаше избор. В случай че Деметрий наистина държеше положението в свои ръце, Аполинарис вече беше мъртъв — освен ако не успееше да спечели преторианците на своя страна.

Късметът обаче беше на негова страна. Консулската емблема — дванайсет снопчета брезови клонки с подаващи се от тях острия на секири, имаше магическо въздействие върху стражите и му отвори вратите на сградата. Посрещнаха го и двамата префекти на преторианците — човекът на императора Лео Северин и избраният от Торкват Атилий Рулиан. Това беше добър удар — да ги свари и двамата. Аполинарис разчиташе да намери Рулиан, защото по-вероятно беше Северин да е в двореца.

Двамата като че бяха излети по един калъп — едри, сипаничави, с мазна кожа и твърд поглед. Преторианците имаха определени изисквания към външността на командирите си и разумният управник се стараеше да се съобразява с тях.

Северин, бившият и настоящ префект, беше служил под командването на Аполинарис като млад офицер в Сицилианската кампания и някогашният му командир се надяваше да извлече полза от това.

Северин наистина беше смутен и го гледаше с отворена уста.

— Какво правиш тук? — направо го атакува Аполинарис. — Не трябваше ли да си със своя император?

— Аз… ваша светлост… ами…

— Налагаше се да поговорим — обади се Рулиан. — И да се разберем кой от нас е префектът.

— Затова го покани и той се оказа достатъчно луд да дойде, така ли е? — Аполинарис се изсмя дрезгаво. — Мисля, че си бил прекалено дълго около императора, Северине. Лудостта явно е заразна.

— Всъщност идеята да дойда беше моя — възрази безстрастно Северин. — Това положение — и двамата с Рулиан заемаме една и съща длъжност…

— Да — кимна Аполинарис. — Единият е назначен от император, изгубил разсъдъка си, другият е избран от консул, изгубил работата си. Знаеш, че Торкват е в тъмницата, нали, Рулиане?

— Разбира се, ваша светлост — едва чуто отвърна Рулиан.

— А ти, Северине, сигурно си наясно, че императорът е луд?

— Работата наистина е лоша. Преди час го оставих да вилнее с пяна на устата. И все пак… негово величество ми заповяда…

— Никакво „все пак“! — сряза го Аполинарис. — Заповедите на един луд нямат тежест. Деметрий не е в състояние да управлява. Годините му на престола доведоха империята до гибел и вие двамата можете да я спасите, стига да действате бързо и смело. — Те стояха като замръзнали пред него и го гледаха с такова страхопочитание, че бяха забравили да дишат. — Ще ви поставя задачи и искам да ги изпълните още тази сутрин. Империята ще ви бъде вечно признателна. Ще получите и признателността на новия император, както и на консулите. Ясен ли съм? Хората, които издигат императорите, биват награждавани за делата си. Това е вашият звезден миг.

Те го разбраха, в това не можеше да има съмнение.

Той им обясни какво се иска от тях и се върна в канцеларията си да чака резултатите.

Денят щеше да е дълъг и труден, ясно беше. Аполинарис се барикадира в кабинета си, охраняван от малката си подбрана стража, и през следващите часове чете откъси от книгата на Лентул Ауфидий за царуването на Тит Галий, „Историята“ на Секст Азиний и монографията на Антипатър върху завладяването на Рим от византийците.

Късно следобед се изви буря. Небето сякаш се цепеше от светкавици, после рукна проливен дъжд, първият от много седмици насам. Аполинарис го прие като поличба, като знак от боговете, в които не вярваше, че цялата мръсотия на момента ще бъде пометена.

Броени минути след началото на бурята се появи Рулиан, подгизнал до кости, и доложи, че екзекуцията на бившия консул Марк Ларций Торкват е извършена според нарежданията — в тъмницата, тайно от всички. Буквално по петите му дотича и Северин с новината, че съгласно заповедта на граф Аполинарис император Деметрий е бил задушен с възглавница, а тялото е било хвърлено в Тибър, както се правеше обикновено, с вързан за краката камък.

— Върнете се незабавно в казармата и никому нито дума — нареди Аполинарис.

Те ентусиазирано отдадоха чест и си тръгнаха.

— Хванете ги — нареди Аполинарис на Каракс — и ги хвърлете в тъмницата. Ето заповедта за арест.

— Слушам, ваша светлост. Принц Лауреол чака отвън.

— А има цял час до мръкване. Сигурно е взел назаем крилата на Меркурий, за да стигне толкова бързо!

Ала по нищо не личеше принцът да е бързал — спокоен и самоуверен както винаги, аристократ до мозъка на костите си, а сините му очи не издаваха ни най-малка тревога от онова, което ставаше в града.

— Със съжаление трябва да ти съобщя — с преувеличена тържественост изрече Аполинарис, — че днес е ден на голяма скръб за империята. Негово величество Деметрий Август е мъртъв.

— Ужасна загуба наистина — със същия приповдигнат тон отвърна Лауреол.

Ала в следващия миг — толкова му беше нужно, за да стигне до единствено правилното заключение — в погледа му се изписа ужас.

— И негов наследник…

— Приветствам те, Лауреол Цезар Август, император на Рим!

Лауреол скри лицето си в ръце.

— Не, не!

— Трябва. Ти си спасителят на империята.

Същия ден сутринта — сякаш бяха минали години — Аполинарис мислеше да покани принца за консул. Ала неочакваното бягство на Деметрий от покоите за гости сложи край на плановете му. Аполинарис разбираше, че сега може да направи консул Каракс, Сулпиций Силан или всеки, когото си пожелае. Това нямаше никакво значение. В момента им трябваше император. Лауреол също го осъзна много бързо.

Лицето му пламтеше. В очите му светеше гняв.

— Знаеш, че водя тих и улегнал живот, а научните ми занимания…

— Със същия успех можеш да четеш и да пишеш в двореца. Имперската библиотека, уверявам те, е най-добрата в целия свят. И дума не може да става за отказ. Нали не искаш в Рим да се възцари анархия? Ти си единственият възможен император.

— А ти самият?

— Аз съм роден за войник. Не ставам за император. Не, няма друг освен теб, Цезаре. Никой.

— Престани да ме наричаш Цезар!

— Длъжен съм. Ти също. Аз ще бъда до теб, твоят старши консул. И на мен ми се искаше да се оттегля, но това ще почака. Имаме дълг към Рим. В този град твърде дълго царува лудостта — най-напред тази на Деметрий, после на Торкват, макар и по-различна. А сега в Субура има хора, които ни заплашват с друг вид лудост. Трябва да се сложи край на това и ние с теб единствено сме в състояние да го направим. Затова ще ти кажа още веднъж: Приветствам те, Лауреол Цезар Август! Утре ще те представим на Сената, а вдругиден — на населението.

— Бъди проклет, Аполинарис! Бъди проклет!

— Засрами се, Цезаре! Така ли се говори с човека, който те издигна на престола на великия Август?

Лично Лактанций Руфус като председател на Сената извърши церемонията, на която Лауреол беше удостоен с титлите Принцепс, Император, Велик понтифик, Народен трибун и всичко останало, както се полагаше на Първия гражданин на Рим. Сенаторите като един станаха на крака и дори не се наложи да обявяват, че новият император е получил единодушно одобрение. Веднага след това граф Валериан Аполинарис беше назначен за консул заедно с осемдесет и три годишния Кларисимус Блосий, най-стария член на Сената.

— А сега — заяви вечерта в двореца Аполинарис — трябва да се заемем с възстановяването на спокойствието в империята.

Звучеше добре, но да се претвори в дела се оказа далеч по-трудно, отколкото очакваше дори самият Аполинарис. Каракс беше създал мрежа от агенти, които обикаляха града ден и нощ и дебнеха за вълнения. Те до един докладваха, че отровата на демократичните идеи се е разпространила из цялата столица. Народът, плебеите, всички, които не притежаваха богатство и постове, не бяха особено разстроени от масовите екзекуции на придворни, не ги тревожеше и фактът, че сенатори са пращани на ешафода, както и внезапната и едновременна смърт на консула Торкват и император Деметрий. Ако питаха тях, най-добре би било да арестуват всички, които носят тогата на свободни граждани, заедно с жените и децата им, да ги пратят на дръвника и да разделят богатството им между обикновените хора за всеобщо добро.

Аполинарис създаде Съвет за вътрешна сигурност, който трябваше да контролира разпространяването на подобни вредни идеи в столицата. Той беше негов председател, а Каракс и Лактанций Руфус — единствени членове. Когато Лауреол се възмути, че са го пропуснали, Аполинарис включи и него, но се постара заседанията да се провеждат тогава, когато новият император е зает. Точно сега трябваше да се свършат много неприятни неща, а Лауреол беше твърде цивилизован, за да одобри някои от кървавите мерки, които щяха да бъдат предприети.

И аз съм такъв, мислеше си Аполинарис, цивилизован, но през последните няколко седмици газя в реки от кръв, за да спестя на империята още по-голямо бедствие. Стигнал съм твърде далеч, за да се върна обратно. Трябва да продължавам нататък, към другия бряг.

Подстрекател на вълненията в Субура беше някой си Тимолеон, освободен гръцки роб. Каракс беше донесъл на Аполинарис памфлет, в който се призоваваше към унищожаване на цялата класа на патрициите, премахване на всички съществуващи политически структури в империята и създаване на Народен трибунал — управително тяло от хиляда души, по двайсет от всеки район на столицата, избрани от всички жители с всеобщо гласуване. Членовете му щяха да служат две години, след това ще се оттеглят и ще се проведат нови избори, а слизащите от поста няма да участват във властта през следващите десет години. Сенатори и конници няма да имат право да се кандидатират.

— Арестувай този Тимолеон и още двайсет-трийсет негови привърженици — нареди Аполинарис. — Изправи ги пред съда и гледай правосъдието да си свърши бързо работата.

Скоро Каракс се върна с вестта, че Тимолеон е изчезнал в безкрайния лабиринт на Подземията.

— Намерете го! — заповяда Аполинарис.

— Можем да го търсим петстотин години и пак да не го намерим — възрази Каракс.

— Намерете го! — повтори Аполинарис.

Дните минаваха, а Тимолеон все успяваше да се измъкне.

Други плебейски революционери не бяха толкова умни или късметът им беше изневерил и арестуваните агитатори потеглиха към ешафода. Екзекуциите бяха понамалели покрай траура за император Деметрий и церемонията по въвеждането в длъжност на новия император, но сега отново се развихриха. Не след дълго достигнаха такива размери, че засенчиха дори времето на Торкват.

Аполинарис изобщо не се самозалъгваше. Беше отстранил консула в името на мира, а сега следваше същия път на кръвопролитие. Ала нямаше избор. Необходимостта го налагаше. Здравето на обществото беше заплашено. Сто години некадърно управление го бяха подкопали и сега основите му трябваше да се строят наново. И щом беше неизбежно строителният разтвор да се замеси с кръв, Аполинарис реши, че така и ще бъде. Да става каквото ще става. Това беше негов дълг, колкото и болезнен да беше понякога.

В това време император Лауреол рядко се появяваше на публични места. Аполинарис го убеди, че в тези смутни времена ще е най-добре хората да го възприемат като някаква далечна фигура, издигната високо над касапницата, та когато свърши всичко, той да не бъде опетнен с кръвта на народа си. Лауреол нямаше нищо против да последва съвета му. По някакъв неведом начин обаче той знаеше за трескавата дейност на площада за екзекуции.

— Цялото това кръвопролитие ме мъчи, Аполинарис — каза императорът. Бяха изминали седем седмици, откакто Сенатът го одобри. Непоносимата лятна жега беше отстъпила място на необичайно хладна и дъждовна есен. — Не ми се иска така да започвам царуването си. Ще ме мислят за безсърдечно чудовище, а как едно безсърдечно чудовище би могло да спечели обичта на народа си? Няма да съм никакъв император, ако хората ме мразят.

— С времето ще разберат, че това, което става, е за благото на цялото общество. И ще ти благодарят, че си спасил империята от разруха и унищожение.

— Не можем ли да възродим стария обичай престъпниците да се изпращат на заточение? Да проявяваме от време на време малко милосърдие?

— Точно в този момент милосърдието ще се изтълкува като слабост. А заточените понякога се връщат, и то още по-опасни отпреди. С тези убийства ние осигуряваме спокойствието на бъдещите поколения.

Това не убеди императора. Той напомни на консула си, че сега тежестта на наказанието пада върху обикновените хора, чийто живот не беше лек дори във времена на най-голямо благоденствие. Договорът между императора и народа според думите му беше мир и стабилност от едната страна и строго подчинение на закона от другата. Ала императорът прекалено беше стегнал юздите и населението започваше да търси упование в някакви фантазии за по-добър отвъден живот. Открай време в Сирия, Египет, Арабия се подвизаваха религиозни учители, които се опитваха да втълпят на хората подобни идеи, и тези учения трябваше да се изкореняват. Култ, обещаващ спасение в отвъдното, неминуемо би довел до отслабване на верността към държавата в този свят. Ала верността трябваше да се спечели от монарха с благоразумие и милосърдие. Ето защо от време на време на хората следваше да се дава отдих. Сегашните екзекуции на водачите му не бяха мъдро решение.

— Ето Тимолеон например — каза императорът. — Трябва ли да полагаш такива усилия за намирането му? Ясно е, че не можеш да го заловиш, и така го превръщаш в още по-голям герой, отколкото е.

— Тимолеон е най-голямата опасност, с която империята се е сблъсквала някога, Цезаре. Той е копие, насочено право към престола.

— Понякога си твърде мелодраматичен, Аполинарис. Пак ти казвам, остави го. Да покажем на света, че можем да изтърпим дори един Тимолеон.

— Мисля, че не разбираш колко опасен…

— Опасен? Голтак, който мъти главите на простолюдието. Не искам да го превръщаме в мъченик. Да, можем да го хванем и да го разпънем на кръст, но това ще го превърне в герой и хората ще обърнат света с главата надолу в негово име. Остави го да си живее.

Ала Аполинарис виждаше единствено опасността и затова търсенето продължи. След някое време Тимолеон беше предаден от свой привърженик, алчен за пари, и арестуван в една от най-затънтените пещери на Подземния свят заедно с двайсетина съучастници и няколкостотин последователи.

В качеството си на председател на Съвета за вътрешна сигурност Аполинарис нареди незабавно да бъдат съдени, без да уведоми императора. Това щеше да засенчи всички досегашни екзекуции, а после, обеща си той, най-сетне щеше да се сложи край на кръвопролитията. Освободяха ли се от Тимолеон и хората му, Лауреол най-сетне можеше да влезе в ролята си на владетел и да подаде на народа маслиновото клонче на милосърдието. Това щеше да бъде началото на помирението и възстановяването, което неизбежно трябваше да дойде след тази мрачна епоха.

За пръв път след връщането си от провинциите Аполинарис започваше да си мисли, че най-вероятно е близо до изпълнението на голямата си задача — да преведе империята през бурите. Тогава вече можеше да се оттегли за почивка.

В този момент се появи Тиберий Каракс с невероятната вест, че император Лауреол е обявил амнистия за всички политически затворници като акт на императорско милосърдие и че Тимолеон и приятелите му ще бъдат освободени от тъмницата до два-три дни.

— Той си е изгубил ума! — възкликна Аполинарис. — Дори Деметрий не беше способен на такова безумие.

Той посегна към перото.

— Ето това са заповеди за незабавна екзекуция в самия затвор, преди да са започнали да ги освобождават…

— Ваша светлост… — промълви Каракс.

— Какво има? — попита Аполинарис, без да вдига поглед.

— Ваша светлост, император Лауреол нареди да ви предам, че ви чака в двореца най-късно след час.

— Добре — кимна той. — Само да подпиша заповедите!

В мига, в който влезе в кабинета на императора, Аполинарис разбра, че е подписал собствената си смъртна присъда. На писалището на Лауреол лежаха заповедите, които беше дал на Каракс преди по-малко от час. Изглежда някой от хората на императора се беше добрал до тях.

Бледосините очи на Лауреол бяха по-ледени отвсякога.

— Знаеше ли, че съм наредил тези хора да бъдат помилвани, консуле? — попита той.

— Трябва ли да те лъжа? Не, Цезаре, късно ми е тепърва да се уча. Знаех за амнистията. Но прецених, че правиш грешка, и отмених заповедта ти.

— Отменил си заповед на своя император? Много смело, консуле!

— Да, така е. Изслушай ме, Лауреоле…

— Цезаре!

— Цезаре. Тимолеон е гибел за империята, за Сената, за всичко, което ни прави римляни. Той трябва да умре!

— Казах ти вече, всеки глупав монарх може да осъди врага си на смърт. Щраква с пръсти — и готово! Хората се подчиняват на император, способен на милост.

— Ако настояваш да освободиш Тимолеон, Цезаре, не отговарям за последствията.

— Няма да се наложи ти да носиш отговорността — безстрастно изрече императорът.

— Мисля, че те разбирам, Цезаре.

— Да, и аз така мисля.

— Независимо от това се боя за теб, ако освободиш тези хора. Боя се за Рим. — За миг желязното самообладание му измени и той възкликна: — Ох, Лауреоле, ако знаеш как съжалявам, че те избрах за император! Каква грешка направих! Не виждаш ли, че Тимолеон трябва да умре за доброто на всички ни? Настоявам да бъде екзекутиран!

— Какво отношение към император — тихо продума Лауреол. — Сякаш още не можеш да повярваш, че аз действително съм такъв. Ще ти кажа, Аполинарис: ние наистина сме твоят суверен и не приемаме да използваш пред нас думи като „настоявам“. Ще считаме, че си си подал оставката като консул. Ти превиши пълномощията си и в новото управление, чиято цел е да излекува империята, няма място за теб. Предлагаме ти заточение, където сам си избереш — Египет, Кипър, Понт…

— Не.

— Тогава ти остава единствено самоубийството. Достоен начин да умреш.

— Отново не. Ако искаш да се отървеш от мен, Лауреоле, нареди да ме отведат на площада пред арката на Марк Анастасий и да ми отсекат главата пред всички. Обясни на хората защо е било нужно да постъпиш така с човек, служил на империята толкова дълго и всеотдайно. Стовари вината за неотдавнашните кръвопролития върху мен. За всичко, дори и за стореното от Торкват. Така сигурно ще си спечелиш обичта на народа, за която толкова копнееш.

Върху лицето на Лауреол не можеше да се прочете нищо. Той плесна с ръце и в кабинета влязоха трима гвардейци.

— Отведете граф Аполинарис в имперския затвор — нареди той и му обърна гръб.

— Няма да посмее да ви екзекутира — каза Каракс. — Това ще сложи началото на нова серия убийства.

— Така ли мислиш? — попита Аполинарис.

Бяха му дали най-хубавата килия, предназначена за високопоставени затворници — провинили се членове на царската фамилия, по-малки братя, посегнали на живота на императора, и други особи от висок ранг. Стените бяха покрити с тежки виненочервени драперии, а кушетките бяха меки и удобни.

— Да, убеден съм. Вие сте най-важният човек в империята. Всички знаят какво постигнахте в провинциите. Знаят, че ни отървахте от Торкват и издигнахте Лауреол. Трябваше вие да станете император, когато умря Деметрий. Ако той ви убие сега, целият Сенат ще надигне глас срещу него, а градът ще бъде като разбунен кошер.

— Много се съмнявам — уморено изрече Аполинарис. — Ти рядко грешиш до такава степен. Но няма значение. Донесе ли ми книгите?

— Да. — Каракс отвори тежкия пакет, който носеше. — Лентул Ауфидий. Секст Азиний. Светоний. Амиан Марцелин. Юлий Капитолин, Ливий, Тукидид, Тацит. Всички големи историци.

— Достатъчно, за да ми стигне за през нощта. Благодаря. Можеш да си вървиш.

— Ваша светлост…

— Можеш да вървиш — повтори Аполинарис.

Каракс беше на вратата, когато той го спря.

— А, още нещо. Какво стана с Тимолеон?

— Освободен е, ваша светлост.

— Така си и мислех.

Каракс си тръгна и Аполинарис насочи вниманието си към книгите. Щеше да започне от Тукидид и том след том да изчете всички по-късни книги, а ако Лауреол му оставеше достатъчно време, може би щеше да започне да пише и своята история. Щеше да се опита да бъде обективен, да не описва събитията в най-изгодната за него самия светлина, макар че това щеше да е историята на човек, пожертвал живота си в името на империята. Ала не му се вярваше Лауреол да го остави жив толкова дълго. Каракс беше прав, че публична екзекуция няма да има. Той беше герой в очите на хората и едва ли щяха да го пратят на дръвника като обикновен престъпник. Във всеки случай императорът беше обявил достатъчно ясно намерението си да даде отдих на палачите и да позволи на града да се върне към нормалния си живот.

Отвори първия том на Тукидид и няколко пъти препрочете встъпителните изречения.

На вратата се почука. Очакваше го.

Влезе висок мършав мъж с черна качулка, която не закриваше лицето му. Беше изпит, с приближени очи и тънки стиснати устни.

— Познавам те — каза Аполинарис, макар в живота си да не беше виждал този човек.

— Вярвам ти — кимна мъжът и се приближи, измъквайки нож от гънките на дрехата си. — Познаваш ме много добре. И сигурно си ме чакал.

— Чаках те — отвърна Аполинарис.

В първия ден на месеца префектът на обществените финанси и префектът на императорските финанси обядваха по традиция заедно, за да обсъдят общите въпроси за двете учреждения. Бяха изминали много седмици от възкачването на Лауреол на престола, но Квинт Цестий и Сулпиций Силан все още заемаха същите длъжности. Бяха оцелели след всички бури. Те владееха изкуството на оцеляването.

— Значи граф Валериан Аполинарис е мъртъв — каза Цестий. — Жалко. Беше велик мъж.

— Твърде велик, за да остане невредим дълго време. Такива хора са обречени на гибел. Жалко наистина. Той беше истински римлянин. Хора като него рядко се срещат в тези ужасни времена.

— Но поне мирът е възстановен. Империята отново е цяла благодарение на Аполинарис и на нашия обичан император Лауреол.

— Да, но дали ще е задълго? Кой от истинските проблеми е решен? — дребният мъж с неутолим апетит и непобедима жизнерадост си отряза ново парче месо. — Ще си позволя една прогноза. До сто години всичко ще рухне.

— Ти си непоправим оптимист! — заяви Квинт Цестий и посегна към виното, макар че рядко пиеше.

— Така е — кимна Силан. — Оптимист съм.

2603 О.Р.: Виа Рома

Каретата ме чака, когато слизам на пристанището в Неапол след шест дни плаване с параход от Британия. Баща ми се е погрижил за всичко с обичайната си предвидливост. Кочияшът ме съзира веднага — не може да не забележи огромния златокос варварин, извисен като колона над дребните мургави южняци, които се суетят и тичат насам-натам.

— Signore! Signore! Venga qua, signore!

Аз обаче съм замаян от яркото октомврийско утро и се оглеждам изумен наоколо, вдъхвайки хилядите непознати миризми, поемайки новите гледки. Пътуването ми от влажната и студена Британия до тази прекрасна земя на безкрайно лято сякаш ме е пренесло в друг свят. Заслепен съм от ярката светлина, от искрящия въздух, от множеството тропически дървета. От града, който се простира по цялото протежение на Неаполитанския залив. От сочнозелените хълмове отвъд него, осеяни с блестящите перли на зимните вили на аристократите. Далеч отдясно се извисяват огромни тъмни планини с могъщия вулкан Везувий, надвиснал над града като дремещ бог. Взирам се и сякаш различавам тънка сива струйка дим, извиваща се над гърлото му. Може би докато съм тук, богът ще се събуди и ще изригне реки от нажежена червена лава, както е правил неведнъж от незапомнени времена.

Не, това няма да се случи. Но огън ще има. Огън, който ще погълне цялата империя. И на мен ми е съдено да стоя на ръба, на самия край на пожарището, без да съзнавам какво става — жалък наивен глупак от далечна земя.

— Signore! Per favore!

Кочияшът ми си проправя път до мен и нетърпеливо ме дърпа за ръкава на дрехата — нечувано нарушение на приличието. В Британия бих разбил носа на всеки кочияш, дръзнал да направи подобно нещо, но тук не е Британия и нравите очевидно са доста различни от нашите. Той ме гледа умолително от долу на горе и проговаря на смешен британски:

— Не говори романски, signore? Трябва веднага махнем оттук. Много хора, багаж, всичко, аз не мога остана на кея, щом намерих пътника. Такъв закон. Capisce, signore? Capisce?

— Si, si, capisco — отвръщам.

Говоря романски, разбира се. Три седмици го учих, готвейки се за това пътуване, и го усвоих с лекота. Все пак беше окълцан и изкривен латински, а всеки в цивилизования свят знае латински.

— Andiamo, si.

Той се усмихва и кима.

— Allora. Andiamo.

Около нас цари пълна неразбория — новопристигналите се опитват да намерят превоз до хотелите си, семейства се мъчат да останат заедно сред блъскащата се тълпа, която заплашва да ги раздели, улични търговци продават евтини джобни часовници и грозни картички, лаят дръгливи псета, дрипави деца с хитри погледи се движат сред блъсканицата и се оглеждат да отмъкнат нечия кесия. Врявата е оглушителна. Ние с моя кочияш обаче сме островче на спокойствието сред целия този шум. Той ми посочва каретата и аз се настанявам. Плюшени седалки, кожена тапицерия, лъскави месингови дръжки — и неизтребимата миризма на чесън. Двата благородни златисти коня чакат търпеливо. Един носач дотичва с багажа ми и чувам как го стоварва върху покрива на каретата. После потегляме плавно, напускаме кея и по крайбрежната улица навлизаме в оживения град, покрай мраморните палати на митническите чиновници и пълчищата държавни служители от всякакъв ранг, край храмовете на Минерва, Нептун, Аполон и Юпитер. Зелените булеварди ни отвеждат до района на скъпите хотели, разположени между морето и хълмовете. Аз ще отседна на Виа Рома — бяха ми казали, че това е най-модната част на града, място, където отиваш, за да видиш и да те видят.

Движим се по улици, които може би са на две хиляди години. Представям си, че някога самият Август Цезар е минавал по тях. Нерон. Клавдий, древният завоевател на собствената ми родина. С отдалечаването от пристанището сградите стават по-високи и тесни, мрачни постройки на по шест и седем етажа, разположени толкова близко, че не им остава въздух за дишане. Затворените кепенци им придават тайнствен и малко плашещ вид. Тук-там между тях се срещат и по-широки и ниски сгради с малки градинки — без съмнение разкошните домове на търговци, могъщи вносители и износители, на които се крепи благоденствието на Неапол. Ако семейството ми живееше тук, сигурно и нашата къща щеше да е като тях.

Ала ние сме британци и нашата красива изящна къща се издига насред свежа зелена морава в прекрасния Корнуол, а аз съм само турист тук, дошъл за пръв път да види Италия, след като краят на Втората война за обединение позволи свободното пътуване между различните части на империята.

Гледката така ме е омагьосала, че очите започват да ме болят от взиране. Керамични саксии с ярки червени и оранжеви цветя, прикрепени към стените на къщите, пъстри знамена на високи пилони пред магазините, сергии, отрупани с непознати плодове и зеленчуци на високи зелени и пурпурни камари. От стените на някои сгради висят избелели транспаранти с литографски портрети на стария император Лауреол и на внука му Максенций Август, съвсем наскоро наследил престола, а под тях се четат патриотични и хвалебствени надписи. Това е верноподаническа територия — разправят, че неаполитанците обичат империята по-горещо дори от самите римляни.

Вече сме на Виа Рома. Величествен булевард, дума да няма, по-великолепен от всичко, което съм виждал в Лондин и Паризи — широка алея с неестествено зелени, сякаш лакирани храсти и дървета, а от двете й страни се издигат високи хотели с искрящи фасади от розов и бял мрамор, лъскави магазини и красиви сгради с луксозни апартаменти. Навсякъде по тротоарите са изнесени масички и всички кафенета до едно са претъпкани. Докато минавам край тях, до мен долитат весело бъбрене и жизнерадостен смях, звън на чаши. Табелите на хотелите се редят една след друга и напомнят за историята на империята. Все велики имена — Адриан, Марк Аврелий, Август, Максимилиан, Луций Агрипа. Накрая и Тиберий. Хотел като всички останали, нито по-добър, нито по-лош. Сграда с бяла фасада в стила на класическото Възраждане, разположена удачно в луксозен район с елегантни магазини и ресторанти.

Младежът на рецепцията говори безупречен британски.

Оглежда ме високомерно от главата до петите. Зяпа златните ми гривни и дългите увиснали мустаци, сравнява ги със снимката на паспорта, където съм по-късо подстриган, накрая решава, че това наистина съм аз, Цимбелин Ветрувий Скапулан от Лондин и Каратакус хаус в Корнуол, и дава знак на един facchino да вземе багажа ми. Апартаментът е чудесен — две стаи на ъгъл с високи тавани, прозорците гледат към залива от едната страна и вулкана от другата. Пиколото ми показва как се пускат крановете на ваната, къде е нощната лампа и шкафчето с напитките, приглажда завивката на леглото. Давам му златен солид — да не би някой да си помисли, че един Скапулан от Каратакус е стиснат, — но той го прибира така спокойно, сякаш съм му подхвърлил медна монета.

Пиколото си тръгва, а аз заставам до прозореца и дълго се наслаждавам на гледката на града и искрящия залив. Никога не съм виждал такова великолепие — широките булеварди, храмовете, амфитеатрите, блещукащите кули и претъпканите пазари. А това е само Неапол, вторият по важност град в Италия! Редом с него нашият любим Лондин е затънтена провинциална дупка. Щом Неапол е такъв, какъв ли е Рим?

Чувствам се странно обезпокоен. Подозирам, че това непознато усещане вероятно се нарича смирение. Аз съм син на богат човек, мога да проследя родословието си чак до кралете на древна Британия, получил съм добро образование с блестящи атестации по история и литература в Кантабриге. Но какво значение има това тук? Сега съм в Италия, сърцето на вечната империя, и съм само един едър нахакан келт от покрайнините на цивилизования свят. Тези хора сигурно си мислят, че у дома ходя с кожена пола и натривам косата си със свинска мас. Чувствам, че в тази страна може би ще открия нещо, затаено дълбоко в мен. Това ще бъде ново преживяване, но нали с тази цел съм дошъл в Италия, в Рома Матер — за да търся нови преживявания!

Когато излизам следобед да се поразходя, магазините са затворени и наоколо не се мярка жива душа, ако не се смятат тълпите в кафенетата и ресторантите. В този горещ град по обед търговията заспива и се събужда отново надвечер, по хлад. По витрините могат да се видят всевъзможни стоки от всички краища на империята — Африка, Индия, Галия, Испания, Британия и дори близката част на Азия, че и отвъд нея, от Китай и Япония, където живеят дребни хора със странни скосени очи. Дрехи последна мода, старинни бижута, хубави обувки, мебели, скъпи предмети от всякакъв вид. Да, това наистина е страна на изобилието. Сега, когато войната най-сетне е свършила, от наново покорените провинции към Италия пак е потекла реката от подбрани стоки.

Продължавам да вървя. Виа Рома като че няма край. Край има, разбира се — името й подсказва къде е крайната точка, в самия Рим, великата столица. Не е вярно, че всички пътища водели към Рим, но този наистина отвежда дотам. Ако продължа да вървя, улицата рано или късно ще ме отведе до града на Седемте хълма. Време за това обаче нямам — трябва да започна завоюването на Италия по лесния начин, отначало от Неапол, после да се придвижвам на север, докато се изправя лице в лице с огромното предизвикателство, града на Цезарите.

От кафенетата започват да излизат хора. Някои се обръщат и ме зяпат, както аз бих зяпал слон или жираф по улиците на Лондин. Никога ли не са виждали британец? Светлата коса ли ги учудва толкова? Или ръстът и широките ми плещи? А може би златната обица и тежката златна гривна от Келтското възраждане? Побутват се, шепнат си и се усмихват.

Аз им отвръщам с благосклонна усмивка. Добър ден, братя римляни, изкушавам се да им кажа. Ала те сигурно биха се изкикотили на моя латински с британски акцент или на неумелите ми опити да говоря техния нелитературен романски.

В хотела ме чака вест. Баща ми, благословен да е, е разпратил препоръчителни писма до някои представители на местната аристокрация с молба да ме посрещнат и да улеснят представянето ми пред римското общество. Преди да изляза от хотела, бях пратил съобщение до някои от хората, с които възнамерявах да се запозная, и ето че вече имаше отговор. Канеха ме най-сърдечно на вечеря във вилата на Марцел Домициан Фронтин, според баща ми притежаващ половината лозя между Неапол и Помпей, а брат му Касий бил един от героите на неотдавнашната война. В осем вечерта пред хотела щеше да ме чака карета.

Изпълва ме странна радост. Тези хора искат новопристигналият варварин да се чувства като у дома си още първия ден на пристигането си. Е, корабите на Фронтин всяка година доставят десет хиляди касетки със сладки вина за складовете на баща ми в Лондин, а това далеч не е дребна работа. Само че тази вечер няма да се говори за търговия. Първо, защото знам съвсем малко за търговията на баща ми, но най-вече защото сме патриции и трябва да се държим като такива. Домакинът ми е от древна сенаторска фамилия, а в моите вени тече кръвта на британски крале — или поне баща ми твърди така. Името ми го доказва. Каратак, Касевелаун, Тинком, Тогодум, Прасутаг — неведнъж съм чувал баща ми да споменава имената на тези велики келтски вождове, а най-често от всички — кралица Картамандуа от бригантите.

Е, Картамандуа побързала да подпише съглашение с римските нашественици и пратила във вериги в Рим Каратак, с когото управлявали заедно. Но е било много отдавна и ние, британците, оттогава много пъти сме усмирявани и вече сме разбрали, че силата и славата обитават вечния град и така ще бъде до свършека на света.

Изкъпвам се и се обръсвам. Намазвам косата си — не със свинска мас естествено. Избирам много грижливо какво да облека — копринена византийска туника и също такъв шарф, тънки гамаши от ален египетски лен, прекрасно изработени сирийски сандали. И, разбира се, златната обица и масивната гривна, на които дължа варварския си вид, но тъкмо това ме прави толкова интересен за публиката.

Когато излизам от хотела, каретата ме чака. Нубийски кочияш, облечен в малиново-тюркоазена ливрея, бели арабски коне, а самата карета е от абанос, инкрустиран със слонова кост. Достойна за император. А Фронтин е бил патриций, при това не от столицата. На какво ли се возят тогава Цезарите, щом Фронтин праща такова возило на никому неизвестен младеж от затънтената провинция?

Пътят криволичи нагоре към хълмовете. Над града е надвиснал облак и слънцето се процежда през него като златен дъжд. Заливът блести. В далечината се мержелеят тайнствени сиви острови.

Вилата на Марцел Домициан Фронтин е разположена сред толкова голям парк, че ни трябват петнайсет минути да стигнем до нея, след като сме минали през огромната желязна порта. Постройката е лека и изящна, а елегантната архитектура умело прикрива огромните й размери. Навсякъде цъфтят прекрасни дървета и храсти и ароматът им е аромат на приказно богатство. Започвам да се питам дали тези десет хиляди касетки имат някакво значение за този човек.

Ала самият Фронтин е земен и приветлив, набит оплешивяващ мъж с обаятелна усмивка и непринудени маниери.

Слизам от каретата и той пристъпва насреща ми.

— Аз съм Марчело Домициано — изрича на романски и с широка усмивка ми протяга ръка. — Добре дошъл в моя дом, скъпи приятелю Цимбелин!

Марчело Домициано. Използва романската форма на името си. Ние в провинциите си служим претенциозно с латински имена, като понякога ги смесваме с местните британски, галски и тевтонски. Тук, в Италия, аристократите имат привилегията да се назовават с древните си латински фамилии, но Фронтин се е издигнал над нея. Мога да го наричам Марчело, а той ще се обръща към мен с Цимбелин. Много бързо ставаме приятели или поне той иска да се чувствам така, а едва съм пристигнал.

Гостите вече са се събрали на прохладната открита тераса с изглед към градския център далеч долу в ниското. Петнайсет-двайсет души, красиви мъже и зашеметяващи жени, и всички бъбрят и се смеят като онези хора в кафенетата.

— Дъщеря ми Адриана — представя я Фронтин. — Приятелката й Луцила, гостенка от Рим.

И двете са невероятно красиви. Близостта им ме замайва. Красотата им кара сърцето ми да бие учестено, парфюмът им ме опиянява. Фронтин се отдалечи, а аз така и не разбрах коя е дъщерята и коя — приятелката й, и гледам объркан ту едната, ту другата.

Момичето от лявата ми страна е здраво и пищно, с резки черти, бледа кожа и огненочервена коса, а къдриците й са подредени по начин, който сигурно е прекопирала от някой древен стенопис. Другата е по-висока, мургава и стройна, почти крехка, с тежък наниз от сини керамични мъниста на врата и тъмни кръгове под очите. Въпреки това е някак гладка и мека и излъчва нещо египетско. Решавам, че сигурно червенокосата е дъщерята на Фронтин. Оказва се обаче, че греша, защото мургавата се обръща към мен — не на романски, а на латински:

— За нас е чест да ви посрещнем в дома си, уважаеми господине. Баща ми казва, че сте от царско потекло.

Чудя се дали не ми се присмиват. Виждам обаче, че и двете ме оглеждат от главата до петите, сякаш съм статуя в някакъв музей.

— Във всеки случай името ми е царско — отвръщам. — Цимбелин — може да сте го срещали в историческите книги. Кунобелин. Той е баща на краля-воин Каратак, когото първият император Клавдий залавя и после освобождава. Баща ми доста се е потрудил, докато проследи родословието ни чак дотам.

Усмихвам се обезоръжаващо и виждам, че са ме разбрали добре. Аз просто описвам глупавите претенции на един провинциален търговец, нищо повече.

— Преди колко време е било това? — пита червенокосата Луцила.

— Проучването на родословието ли?

— Не, залавянето и помилването на великия ви прадядо.

— Ами… — Поколебавам се. Нали току-що казах, че е било по времето на Клавдий Първи? Тя обаче пърха с ресници насреща ми, сякаш не е чувала за история. — Преди около осемнайсет века. Малко след създаването на империята. Клавдий Първи е четвъртият от Цезарите. Петият, ако броите Юлий Цезар за император. Така би било правилно според мен.

— Колко добре сте осведомен! — изрича със смях Адриана.

— Да, когато става дума за история. А за други неща — не чак толкова добре за съжаление.

— Много ли ще пътувате из Италия? — пита Луцила.

— Искам да разгледам околностите на Неапол естествено. Помпей и другите древни градове, после няколко дни на Капре. След това ще замина за Рим, а може би и по на север — в Етрурия, Венеция, Медиолан… Иска ми се да ги видя всичките.

— Можем да пътуваме заедно — предлага Луцила.

Тръсва го ей така, направо, без капка притеснение. И сега в раздалечените й умни очи няма наивност, а трепка игриво пламъче.

Чувал съм, разбира се, че римлянките са такива, но все пак съм слисан от дързостта й и не знам какво да отговоря. Тогава около мен се струпват останалите. Марцел Фронтин ме представя, замеря ме с имена, и то толкова бързо, че не успявам да запомня лицата зад тях.

— Енрико Джуньо, граф на Паусилипон, и графиня Емилия. Синът ми Друзо Тиберио и приятелят му Ецио. Квинтило Фабио Путеолано. Вителино ди Портофино. Съпругата му Клавдия и дъщеря му Криспина. Траяно Гордиано Тертуло от Капре, Марко Улпио Африкано, Сабина Метела Арбория…

Имената като че нямат край. Само едно от тях приковава вниманието ми.

— Брат ми Касио — казва Фронтин.

Строен мургав мъж с очи като антрацит. Героят от войната, Касий Луций Фронтин! Понечвам да го поздравя, но домакинът вече е преминал към следващия. Хората като че изникват от въздуха. Прошепвам на Адриана:

— Баща ви целия Неапол ли е поканил?

— Само по-интересните — подсмихва се тя. — Не се случва всеки ден да ни гостува британски крал.

Неаполитанските аристократи се тълпят около мен и ме обсипват с въпроси, без да се надяват на отговор. Някои говорят романски, други латински. Колко време ще остана в Неапол? Смятам ли да посетя други места? Кое е събудило интереса ми към Италия? Как се развива Британия, радва ли се на благоденствие? Всички ли говорят само британски, или се използва и латински? Има ли нещо в Британия, което си заслужава да се види? Прилича ли британската кухня на италианската? И така нататък. Не смогвам да отговоря на всички въпроси, но се опитвам. Благодарен съм, че съм се родил як и издръжлив. И все пак накрая толкова се уморявам, че трудно разбирам разговорния им романски и минавам към стария, чист латински с надеждата и те да сторят същото. Някои го правят, други не.

Луцила и Адриана са до мен през цялото време на изпитанието и аз съм им благодарен за това.

Разбирам, че тези хора гледат на мен като на нова играчка, която известно време се радва на необикновен интерес, после бива захвърлена.

Вятърът откъм морето става по-хладен и гостите постепенно се изтеглят от терасата във вътрешността на къщата. Огромната стая, в която се озоваваме, гледа към атриума, където вероятно ще бъде сервирана вечерята.

— Елате — подканя ме Адриана. — Ще ви запозная с чичо Касио.

Прочутият генерал е в другия край на залата и безстрастно слуша разгорещения спор на брат си с един от гостите. Облечен е с прилепнала униформа в защитен цвят, а гърдите му са окичени с ордени и ленти. Другият мъж, доколкото си спомням, е графът, когото домакинът свойски нарича Енрико Джуньо. И както успявам да схвана, спорят не за какво да е, а за съдбата на Рим. Графът твърди, че империята трябва да си остане цяла — нещо, в което едва ли някой се съмнява сериозно, особено след Обединението. Ала от зачервеното лице и нетърпението на Марчело Домициано заключавам, че между двамата мъже има сериозно разногласие, макар да не ми е ясно в какво се състои то.

Прочутият генерал сякаш е заспал прав въпреки целия шум и глъчка — много полезно свойство по време на затишие в някоя дълга битка — и само от време на време клепачите му потрепват и тъмните му очи проблясват като въглени. Аз се колебая, но Адриана ме побутва да вървя.

— Да, да, Цимбелин! — възкликва Фронтин, също забелязал колебанието ми. — Елате да ви запозная с брат ми!

Вероятно спорът е станал твърде разпален и едно примирие му е добре дошло.

Графът тутакси се успокоява, проявявайки поразително патрицианско самообладание, и отново става любезен. Кимва ми, потупва Адриана и Луцила по рамото и се отдалечава да търси нещо за пиене. Фронтин, все още зачервен, но ведър както винаги, ме представя на брат си:

— Нашият британски приятел.

— За мен е чест, ваше превъзходителство — изричам и се покланям на Касий Луций Фронтин.

— Оставете тези формалности — казва чичо Касий. — Не сме в казармата.

Гласът му е тънък и рязък като острие на нож, но усещам, че се опитва да бъде любезен.

За миг онемявам от благоговение само защото стоя до такъв велик човек. Представям си как този дребен слаб мъж снове неуморно между Дакия и Галия и потушава пожарите на метежа навсякъде, където мине. Неукротимият генерал, спасителят на империята.

Скоро тя ще бъде обхваната от нов пожар и аз съм застанал много близо до тлеещата жарава, но още не го знам.

Касий Фронтин ме оглежда, сякаш ми взема мярка за униформа.

— Кажете, всички британци ли сте такива едри?

— Аз съм малко по-едър от средното.

— Чудесно. В началото на войната замалко да нахлуем във вашата провинция. Ако цялата ви армия е от такива мъже, никак нямаше да ни е лесно.

— Искали сте да влезете в Британия ли, ваша светлост? — попита Луцила.

— Точно така — отвръща той с мимолетна ледена усмивка. — Превантивен удар, защото подозирахме, че Британия кокетира с метежниците.

Примигвам насреща му слисан и усещам как ме обзема раздразнение. Защо ни настъпва по мазола?

— Това не би могло да е истина, ваша светлост — заявявам. — Ние, британците, сме верни поданици.

— Да, разбира се. Но все пак съществуваше някакъв риск. На нас ни се струваше, че вероятността е едно към едно. Моментът беше много деликатен. В крайна сметка командването реши да пратим няколко легиона, колкото да поддържат реда. Предполагам, че не помните това време.

Аз още стискам недокоснатата чаша с вино и сега отпивам дълга глътка.

В разрез с всяко приличие чувствам непреодолима нужда да защитя моите хора и заявявам сковано:

— Уверявам ви, генерале, че съвсем не съм толкова млад, колкото ви се струва, и твърдя, че никога не е съществувала и най-малка вероятност Британия да се присъедини към метежниците. Никога.

В тези ужасни очи трепва нещо, което не мога да определя. Интерес? Или раздразнение?

— Да, сега това се вижда ясно. Но тогава, в началото, работите изглеждаха други. А вие на колко години бяхте, когато избухна войната, момчето ми?

Мразя да ме покровителстват и трябваше да му го покажа.

— На седемнайсет, ваша светлост. И служех в Дванайсети британски легион, командван от Елий Титан Ригисамус. Бил съм в Галия и Лузитания. С Въздушния корпус.

— Аха — кимна той. Очевидно го бях сварил неподготвен. — Е, явно не съм ви преценил правилно.

— Не само мен, а и всички нас. Каквито и слухове да сте чули за нелоялността на британците в онези смутни времена, всичко е било вражеска провокация.

— Да, без съмнение — изрича генералът. — Без съмнение.

Тонът му е доброжелателен, но очите му са по-ярки и по-каменни от всякога, а устните му едва помръдват.

Адриана Фронтина ужасено ми сигнализира с поглед да сложа край на тази словесна престрелка, а червенокосата й приятелка Луцила като че от сърце се забавлява. Марцел Фронтин се е обърнал настрана, може би непреднамерено, давайки нареждания на слугите.

Аз обаче безразсъдно се хвърлям право в устата на вълка.

— Ваша светлост, ние, британците, сме също толкова римляни, колкото и всеки друг в империята. Или смятате, че още тъгуваме по националната си идентичност от времето на Клавдий?

Касий Фронтин не отговаря веднага, а ме оглежда малко загрижено.

— Да — казва накрая. — Всъщност така смятам. Но това не е най-важното. Всички, които по едно или друго време са се озовали в границите на империята, някъде дълбоко в себе си тъгуват по миналото, колкото и да се бият в гърдите, че са римлянин. Тевтонци, британци, испанци, гали — всички. Тъкмо затова за по-малко от век се случиха два пробива в системата, не мислите ли? И все пак, момче, аз ни най-малко не се съмнявам във верността на вашите хора. Това беше просто необмислено изказване. Хиляди извинения, приятелю.

Той поглежда чашата ми, която неизвестно кога съм пресушил.

— Имате нужда от още едно, нали? Аз също. — Той щрака с пръсти по посока на минаващия слуга. — Момче! Донеси ни вино!

Кой знае защо, имам усещането, че разговорът ми с героя Касий Фронтин не се е получил, и търся начин да се измъкна. Поглеждам безпомощно Адриана, която тутакси схваща намека и се намесва:

— Цимбелин вече ви отне достатъчно време, чичо. Пък и виждам, че кметът е пристигнал. Трябва да му представим госта.

Да. Наистина трябва, преди още повече да съм объркал работите. Отново се покланям и се извинявам, а Адриана и Луцила ме хващат за ръце и ме помъкват към другия край на залата.

— Много ли бях противен? — питам.

— Чичо ми обича хората, които показват характер — отвръща Адриана. — В армията никой не смее дори да го заговори.

— Но не бях ли много груб — все пак той е голям човек, а аз съм обикновен гост от провинцията…

— Той беше груб! — разпалено възкликва Луцила. — Да нарича хората ви предатели! Как можа да каже подобно нещо! — И после ненадейно прошепва в ухото ми: — Утре ще ви заведа в Помпей. Там няма да ви е толкова скучно като тук.

Тя пристига в хотела след закуска с великолепна двуколка от махагон, цялата в коприна и позлата, теглена от два бели и два врани коня. Пред нея каретата, която ми беше пратил Марцел Фронтин, бледнее.

— С това нещо ли пристигнахте от Рим? — питам.

— Не, дойдох с влака. Каляската заех от Друзо Тиберио. Той е по тази част.

На приема почти не бях разговарял с младия Фронтин и впечатленията ми бяха най-бегли — изнежен младеж, напомаден и напарфюмиран, с по три-четири златни пръстена на всяка ръка, ленив и аристократично вял. Цяла вечер си разменяше изпълнени с него погледи с хубавия си приятел Ецио, който ми изглеждаше тъп като гладиатор, какъвто вероятно беше.

— Колко ли да струва такава двуколка? — поинтересувах се. — Пет милиона сестерции? Десет?

— Вероятно даже повече.

— И той ви я дава за цял ден просто ей така?

— Е, той има и още по-хубава. Друзо е син на богаташ и е много разглезен. Марчело не му отказва нищо. Аз, разбира се, намирам това за ужасно.

— Да — казвам. — Направо ужасно.

Дори да улавя иронията в гласа ми, Луцила с нищо не го показва.

— Но щом е готов да даде една от хубавите си каляски на приятелката на сестра си за ден-два…

— Защо да не се възползваме, нали така?

— Защо не наистина?

Така двамата с тази пищна червенокоса чужденка потегляме по крайбрежния път към Помпей в двуколка, чийто вид би накарал самия Цезар да пламне от завист. Всички се отдръпват да ни направят път, сякаш действително в нея се вози Цезар, и конете се носят като жребците на Аполон по широкия, добре настлан път.

С Луцила седим на една ръка разстояние като добре възпитани млади хора и си бъбрим за приема.

— И за какво беше този спор с чичото на Адриана снощи? — пита тя.

— Не беше спор, а просто недоразумение.

— Все същото. Нещо за нахлуване на римската армия в Британия, за да сме сигурни, че вие ще застанете на наша страна във войната. Толкова малко знам за тези неща! Нали нямахте намерение да се отцепвате?

— Как да ви кажа, малко оставаше, но не беше много учтиво от негова страна да го изтъква. Дори направо невъзпитано.

— Военен, какво искате. Те не се отличават с добри маниери.

— Въпреки това се засегнах. Така да ми го изтърси в очите…

— Значи е вярно?

— Тогава бях още момче, но помня, че преди петнайсетина години в Лондин имаше силна съпротива срещу оставането ни в империята.

— И са искали да възстановят републиката, така ли?

— Искали са да се отцепим от империята и да изберем крал от нашата кръв. Ако изобщо може да се говори за подобно нещо след осемнайсет века римско поданство.

— Ясно, значи са искали Британия да е независима.

— Да, и случаят е бил налице. Това става двайсетина години след като империята се е възстановила от упадъка, а после изведнъж се очертава нова гражданска война.

— Вълненията са започнали някъде на Изток, нали така?

Чудя се колко ли знае в действителност за всичко това. Подозирам, че повече, отколкото показва. Аз обаче идвам от Кантабригия с отличие по история и предполагам, че това е начинът й да ми даде възможност да блесна.

— Да, в Сирия, Персия и част от Индия. Малък пограничен бунт, който би могъл да бъде потушен с лекота от десетина легиона. Но император Лауреол вече е стар и болен — всъщност оглупял, — а в администрацията му никой не е в състояние да обърне внимание на крайните провинции. Когато се сещат да пратят легионите, вече е късно. Работите се усложняват неимоверно. И тъкмо тогава Испания и Галия, та дори и жалката Лузитания отново решават да се откъснат от империята. Това става през 2563 година и кризата е още по-страшна и от първата.

— И този път и Британия решава да се отцепи…

— Във всеки случай такова е желанието на тълпата. В Лондин имало шумни демонстрации, пред двореца на проконсула се размахвали плакати, на които пишело да си върви в Рим и „Британия — за британците!“. Хората искали да изхвърлят римляните и да възстановят старата келтска монархия. Естествено ние не сме могли да допуснем подобно нещо и сме ги усмирили много бързо, а когато започна войната и настъпи нашият час, воювахме така храбро, както и всеки друг римлянин.

— „Ние“? — повтори тя.

— Свестните хора в Британия. Интелигентните.

— Искате да кажете заможните?

— Да, безспорно. Ние разбирахме колко много можем да изгубим — не говоря само за нас, а за цяла Британия. Ако Британия, Галия, Испания и Лузитания се отцепеха, Италия щеше да изгуби излаза си на море. Пътят й по суша щеше да е преграден от неприятел на Изток, а на Запад друг неприятел щеше да я отделя от океана. Сърцето на империята щеше да изсъхне. Ние, британците, нямаше да имаме на кого да продаваме стоките си, освен ако не започнехме да ги превозваме с кораби до Нова Рома и да ги пробутваме на червенокожите. Разпадането на империята би довело до икономически спад в световен мащаб — глад, раздори, повсеместен ужас. И най-много щяха да страдат онези, които най-гръмко призоваваха за отцепване.

Тя ме поглежда странно.

— Собственото ви семейство има претенции за кралски произход, а името ви е келтско. Това навежда на мисълта, че вашите хора си спомнят с носталгия за времето преди римското завоюване, когато Британия е била свободна. И въпреки това сте потушили вълненията и не сте допуснали откъсване на провинцията от империята.

И тя ли ми се присмива? Не мога да ги разбера тези римляни и това ме кара да се чувствам скован.

— Лично аз не съм участвал — заявявам. — Тогава бях още момче. Но баща ми винаги е смятал, че трябва да поставяме интересите на римската цивилизация пред дребнавите си национални претенции. Когато войната стигна до нас, ние вече бяхме на страната на Рим и заслугата за това до голяма степен е негова. А когато пораснах, и аз се записах в легиона и допринесох с каквото можах за целостта на империята.

— Значи обичате императора?

— Обичам империята. Вярвам, че тя е необходима. Колкото до императора, който ни управлява сега… — Тук се поколебах. Трябваше да бъда предпазлив. — Имали сме и по-способни от него.

Луцила избухва в смях.

— А баща ми смята, че Максенций е пълен идиот!

— Моят също. Но императорите идват и си отиват, някои са по-добри от другите. Важното е империята да оцелее. На всеки Нерон се пада по един Веспасиан, на всеки Каракала — по един Тит Галий. И на всеки слаб и глупав Максенций…

Луцила слага пръст на устните си и ми посочва с поглед кочияша.

— Би следвало да внимаваме. Може би говорим прекалено много, а не бива, миличък.

— Да, да, разбира се.

— Виж, ако правехме нещо, което не трябва…

— Е, това вече е друго.

— Съвсем друго — казва тя и двамата избухваме в смях.

Сега минаваме буквално под сянката на великия Везувий. Незабелязано сме се приближили един към друг и аз усещам топлината на бедрото й, притиснато до моето.

Каляската прави остър завой и Луцила уж неволно полита към мен. Аз я обгръщам с ръка и тя слага глава на рамото ми. Ръката ми се плъзга надолу и спира върху твърдото кълбо на гръдта й. Тя не я отблъсква.

Стигаме развалините на Помпей тъкмо навреме за един късен обяд в скъпата странноприемница досами разкопките. Докато утоляваме глада си с печена риба и искрящо бяло вино, никой от двамата вече не прави опит да скрие желанието си. Изкушавам се да предложа да си спестим археологията и да отидем направо в стаята.

Но късметът не е на наша страна. Тя предварително е наела гид, който ни чака да приключим с обеда. Дребният оплешивяващ грък разпалено бъбри, нетърпелив да ни пренесе в света на античността. Ние покорно го следваме в зноя на задушния помпейски следобед, замаяни от виното и похотта, докато той ни води по каменните улици и ни показва града, погълнат от вулкана преди хиляда и осемстотин години, на втория месец от царуването на император Тит.

Всъщност гледката е завладяваща. Ние, съвременните римляни, си въобразяваме, че строим градовете и къщите си по подобие на древните. Ала промените, колкото и незначителни да са, се натрупват с вековете и Помпей, застинал под вулканичното покривало и останал недокоснат хиляда и осемстотин години, ни се струва невъобразимо древен.

Пред храма на Юпитер Луцила невинно ме пита:

— Какви богове почитате в Британия? Същите ли като нас?

— Да. Юпитер, Юнона, Аполон, Митра, Кибела и всички останали, които познавате и вие.

— А нямате ли си свои езически богове?

— За какви ни мислиш? За диваци ли?

— Разбира се, миличък! Големи красиви диваци със златни коси!

Очите й блестят. Знам, че нарочно ме дразни, но съм сигурен, че наистина го мисли.

Въпросът й, зададен игриво, ме наранява. Бузите ми пламтят от унижение, че съм британец, и тъкмо това я привлича.

Най-сетне напускаме развалините.

Връщаме се в хотела и се упътваме към апартамента. Терасата ни е с изглед към разкопките, а спалнята е изрисувана с фрески в помпейски стил. Мраморната вана може да побере шестима. Събличаме се един друг бавно, отлагайки мига. Луцила е здраво скроена, с широки рамене и бедра, с пълни твърди гърди и пищни извивки. Тя може би намира тялото си недостатъчно изящно, но за мен то е прекрасно. Кожата й е възхитителна, бледа като най-фина коприна, с едва забележими съзвездия от очарователни розови лунички по гърдите и раменете. И което е най-възхитително, триъгълникът между бедрата й е черен като нощта, в изумителен контраст с огненочервената й коса.

Тя улавя посоката на погледа ми и заявява:

— Не се боядисвам. Така си расте, не знам защо.

— А това? — Леко прокарвам пръст по вътрешната страна на бедрото й, където се вижда татуировка на бор. — Сигурно е белег по рождение?

— Жреците на Атис ми я направиха, когато ме посвещаваха.

— На фригийския Атис ли?

— Да, аз посещавам храма му. От време на време, обикновено пролет.

Значи това преди малко наистина е било игра!

— Атис! Поклонничка на фригийския Атис! О, Луцила! И имаш наглостта да твърдиш, че британците са диваци, защото някои от нас почитат езически богове! А ти през цялото време си носила знака на Атис до… до…

— До кое, мили? Хайде, кажи го!

Казвам го на британски. Тя повтаря с наслаждение думата, толкова странна и варварска за слуха й.

— Хайде, целуни я.

— С удоволствие — коленича пред нея.

После я поемам в големите си ръце на варварин и я понасям към банята. Нежно я полагам във ваната и лягам до нея. Лежим така известно време, къпем се и се смеем. Накрая изскачаме от ваната и хукваме към леглото, още мокри. Тя търси дивото у мен — какво пък, давам й го. Горещи варварски ласки, които я карат да стене и да изрича задъхано непристойни думички на романски. В замяна получавам нежни и изкусни римски ласки, малки хитринки, датиращи от времето на Цезар, умело свиване и разпускане на вътрешните мускули и нежни докосвания с върховете на пръстите, които ме влудяват. Едва сме свършили, и отново сме готови да започнем отначало.

— Моят дивак — шепне тя. — Моят келт!

От Помпей се спускаме на юг към Сурент, красив град на морето, разположен сред портокалови и лимонови горички. Казваме на кочияша да дойде да ни вземе след два дни и хващаме ферибота за романтичния остров Капре, любимо място за развлечения на императорите. Луцила се е обадила предварително да запази стая в един от най-добрите хотели, Пунта Трагара, от който се открива възхитителна гледка към залива. Тя е била на Капре и преди. С кого ли, питам се, и колко пъти?

Двамата лежим голи на терасата на стаята върху постелки от овча кожа и се наслаждаваме на топлата вечер. Небето и морето са с един и същ сивосинкав оттенък и е трудно да се отличи къде свършва едното и започва другото. Точно срещу нас обрасли с гъста зеленина скали сякаш изникват от самата вода. В здрача се стрелкат птици. В града под нас започват да блещукат първите светлини.

— Дори не знам името ти — казвам.

— Как да не го знаеш? Луцила.

— Не, говоря за останалото.

— Луцила Юния Сцевола.

— Сцевола ли? Да не би случайно да си роднина на прочутия консул Сцевола?

Просто си говоря, колкото да се намирам на приказки. Сцевола едва ли е толкова рядка римска фамилия.

— Да, чичо ми Гай — отвръща тя. — Ще те запозная с него, когато отидем в Рим. Адриана го обожава и ти ще го харесаш.

Небрежно изречените думи ми идват като гръм от ясно небе. Племенницата на консула Сцевола, легнала гола до мен?

Богове! Тези момичета и техните прочути чичовци! Чичо Гай, чичо Касий. В каква компания съм се озовал само! Целият римски свят е чувал за Гай Юний Сцевола — избиран и преизбиран няколко пъти за консул. Това е може би четвъртият му мандат. По всичко личи, че е вторият по авторитет в империята, силна фигура, която стои зад нестабилния Максенций и го крепи на престола. „Чичо ми Гай“! Колко има да разказвам на баща ми, когато се върна в Корнуол!

Племенницата на консула Сцевола се надвесва над мен и залюлява гърдите си пред лицето ми. Целувам розовите им връхчета и тя се отпуска отгоре ми като хищна птица, връхлитаща жертвата си.

В прохладата на утрото правим дълга разходка до един от хълмовете отвъд града. Там се намира Вила Йовис, императорски дворец, построен още по времето на Тиберий, който имал обичая да хвърля враговете си в пропастта от върха на скалата.

Естествено не можем да се приближим съвсем, защото вилата още се използва от членовете на императорското семейство, когато посещават Капре. Точно сега изглежда никой не живее в нея, но въпреки това портата се охранява. Любуваме се отдалеч на величествената постройка, кацнала на върха на хълма като бяла птица и оградена от сложни укрепления.

— Чудя се какво ли е вътре — казвам. — Но сигурно никога няма да разбера.

— Аз съм влизала — отвръща Луцила.

— Така ли?

— Твърдят, че някои от помещенията и обзавеждането им датират още от времето на Тиберий. Вътре има басейн с крайно непристойни мозайки и разправят, че той обичал да примамва там момченца и момиченца. Но на мен ми се струва, че става дума за средновековни фалшификации. Когато преди шест века византийците нападат Западната империя, тук всичко е било разграбено и не ми се вярва да е останало нещо. Съкровищата на ранните Цезари са били отнесени в Константинопол.

— Как си попаднала тук? — попитах. — Сигурно си пътувала с чичо си.

— Не, с Флавий Руфус.

— Флавий Руфус ли?

— Флавий Цезар. Третият брат на император Максенций. Той обича Южна Италия и често идва тук.

— С теб?

— От време на време. О, глупчо! Тогава бях на шестнайсет! Бяхме само приятели.

— А сега на колко си?

— На двайсет и една.

Шест години по-млада от мен.

— Много добри приятели, предполагам.

— Не ставай глупак, Цимбелин! — Очите й се смеят. — И ти ще се запознаеш с него, когато отидем в Рим.

— С принца?

— Разбира се. С всички. С братята на императора, със сестрите на императора, със самия император, ако е в столицата. Аз съм израснала в двора, не разбираш ли? При чичо ми. Баща ми загина във войната.

— Съжалявам.

— Командваше легиони в Сирия, Египет и Палестина. Умря в Палестина. Чичо ми ме осинови, защото майка ми също беше умряла — самоуби се година по-рано… Но това е стара история, един скандал в двора на стария император…

Усещам, че главата ми се върти.

— Както и да е, Флавий ми е като брат. Ще видиш. Тогава дойдохме тук и останахме една нощ във Вила Йовис. Видях всичките гадни мозайки в басейна на Тиберий, даже плувах в него. После имаше невиждан пир, с цял глиган от планините, камари ягоди и банани и реки от вино… Не гледай така мрачно, Цимбелин, нали не си очаквал да съм девица?

— Не е затова. Ни най-малко.

— Тогава какво?

— Мисълта, че се познаваш с царски особи. Че си още толкова млада, а си видяла такива неща. Че човекът, с когото спорих миналата вечер, наистина е Касий Фронтин, прочутият пълководец. Че си племенница на консула Гай Юний Сцевола и си била любовница на брата на императора и… Не разбираш ли, Луцила, колко ми е трудно? Колко съм объркан?

— Бедният ми объркан варварин!

— Не ме наричай така, дори да е вярно.

— Моят великолепен келт. Моят красив златокос британец. Така по-добре ли е?

Наемаме малка двуколка с един кон — на острова други превозни средства няма — и отиваме на плажа, за да се къпем голи в топлата вода и да се приличаме на слънце на каменистия бряг. Вече е късно следобед, при това есен, но нежната кожа на Луцила бързо порозовява и когато се връщаме в хотела, тя е топла и пари.

Два дни, две незабравими нощи на Капре, после се връщаме в Сурент, където кочияшът ни търпеливо чака, за да ни отведе в Неапол. В хотела никак не ми се иска да се разделя с нея и я моля да остане през нощта с мен, но тя настоява да се върне във вилата на Фронтин.

— А аз? Аз какво да правя? Да вечерям сам, да спя сам…

Тя ме целува лекичко и се смее.

— Да съм казала такова нещо? Естествено, ще дойдеш с мен във вилата на Фронтин.

— Но той не ме е поканил!

— Колко си глупав понякога, Цимбелин! Аз те каня. Аз съм гостенка на Адриана, а ти си мой гост. Върви си събери багажа и кажи на рецепцията, че си заминаваш. Хайде!

Така и правя. В пищната двуколка на Друзо Тиберио двамата се връщаме във вилата на Марцел Домициан Фронтин, където ме посрещат сърдечно и без следа от изненада. Дават ми великолепен апартамент с изглед към залива. Чичо Касио си е заминал, останалите гости също и аз съм добре дошъл.

Стаите ми са до тези на Луцила. На вечерята, която не може да се нарече иначе, освен пиршество, Друзо Тиберио и неговият гладиатор се държат до немай-къде отблъскващо, но старият Фронтин благоразумно гледа някъде другаде. По-късно, когато вече се готвя да си лягам, чувам леко почукване на вратата.

— Да!

— Аз съм.

Луцила.

— Хвала на боговете! Влизай!

Тя е облечена в копринена роба, толкова тънка, че спокойно би могла да мине и без нея. В едната си ръка държи малък свещник, а в другата — бутилка вино. Забелязвам, че е леко замаяна. Вземам свещта от ръката й, преди да се е подпалила, а после и виното.

— Можем да поканим и Адриана — невинно подмята тя.

— Да не си полудяла?

— Не, а ти?

— И двете?…

— Тя е най-добрата ми приятелка. С нея споделяме всичко.

— Не — отсичам. — Не и това.

— Ти си провинциалист, Цимбелин.

— Такъв съм. И една жена от време на време ми стига.

Видът й е разочарован. Разбирам, че е обещала на Адриана тази нощ да съм на нейно разположение. Какво пък, това е имперска Италия, където традицията на разюзданите оргии очевидно още е жива. Аз се смятам за римлянин, но не съм чак до такава степен. Вярно, Адриана Фронтина е невероятно красива, но и Луцила е такава, а в този момент тя е всичко, което искам. Простички провинциални вкусове. Без съмнение ще дойде време, когато ще съжалявам за решението си, но тази нощ съм непоклатим.

Луцила, разочарована или не, проявява жар и желание за две жени. Нощта минава като в мъгла, прегръдките ни са буйни и трескави. Тя ме учи на един-два нови похвата и сама се радва на изобретателността си. В Британия такива жени няма или поне аз не познавам.

На разсъмване стоим на балкона на спалнята ми, премалели от най-сладката умора, която мога да си представя, и се наслаждаваме на хладния ветрец откъм залива.

— Кога смяташ да тръгнеш на север? — пита тя.

— Когато пожелаеш.

— Какво ще кажеш за утре?

— Защо не?

— Предупреждавам те, в Рим ще видиш неща, които ще ти се сторят скандални.

— Ще го преживея някак.

— Доста неща ти се струват скандални, нали, Цимбелин?

— Не съвсем. Просто всичко това е ново за мен.

— Не се бой — подсмихва се тя. — Ще те науча да го приемаш. Ще спре да те плаши, когато свикнеш с него. Горкичкият ми варварин!

— Вече те помолих…

— Да, да, исках да кажа „горкичкият ми келт“! Ела с мен в Рим, миличък, но запомни: щом си в Рим, най-добре се дръж като римлянин.

— Ще се опитам — обещавам аз.

За пътуването ни е предоставена друга карета — тази на Ецио. Той е дошъл с нея сам от Рим, но ще пътува след седмица с Друзо Тиберио, а някой трябва да върне каретата в столицата. Ние се възползваме от възможността.

Цялото домочадие ни изпраща. Марчело Домициано ме уверява, че мога да смятам вилата му за свой дом винаги, когато съм в Неапол. Аз го каня да гостува на семейството ми в Британия. Адриана прегръща Луцила повече от приятелски — започвам да се чудя за тях двете — и леко ме целува по бузата. Но в мига, когато се обръщам, все пак улавям в погледа й нещо, което тълкувам като гняв и съжаление. Подозирам, че съм си спечелил един враг. Но стореното не е непоправимо — може би по-късно ще ми се удаде случай да изкупя вината си и тази мисъл не ми е неприятна.

Трябва да поемем на север по Виа Рома. Нямаме кочияш и се налага аз да се нагърбя с тази роля, а Луцила сяда до мен на капрата. Конете ни са чистокръвни арабски жребци, пасват си много добре и задачата ми се оказва лека и приятна. Денят е свеж и ведър, сякаш е лято. Мисля си за моята родина, колко ли е мрачно и мокро там сега.

— В Италия настъпва ли изобщо зима? — питам. — Или императорът има някаква уговорка с боговете?

— По някое време ще стане доста студено и влажно, ще видиш. Тук, на юг, е по-топло, но в самия Рим зимата понякога е жестока. Нали ще останеш за сатурналиите?

Дотогава има още два месеца.

— Не съм мислил толкова надалеч. Може би ще остана.

— Тогава ще видиш колко студено става. Аз обикновено заминавам за Сицилия или Египет през зимата, но тази година ще остана в Рим. — Тя се сгушва в мен. — Когато дойдат дъждовете, ще се топлим двамата. Представяш ли си колко ще е хубаво, Цимбелин!

— Да, но, от друга страна, ми се иска да видя и Египет. Искаш ли да заминем двамата към края на годината? Пирамидите, храмовете в Мемфис…

— Трябва да остана в Италия тази зима. В Рим или някъде наблизо.

— И защо?

— Семейни работи. Свързано е с чичо ми, но не бива да говоря за това.

Веднага схващам какво не изрича.

— Ще бъде избран още веднъж за консул, нали?

Тя застива и си поема дълбоко дъх. Изглежда съм налучкал правилно.

— Не бива да говоря за това — повтаря Луцила.

— Няма какво друго да е. Новите консули встъпват в длъжност на първи януари и ти искаш да си тук за церемонията. Кой мандат ще му бъде? Четвъртият или петият?

— Моля те, Цимбелин!

— Поне ми обещай, че ще останем в Рим, докато той положи клетва, и после ще заминем за Египет. Към средата на януари, става ли? Ще се спуснем по Нил от Александрия с лодка…

— Има много време, докато това стане. Не мога да обещая отсега. — Тя нежно слага ръка върху моята. — Но дотогава ще се забавляваме, колкото можем, нали, мили? Дори да е студено и дъждовно…

Виждам, че няма смисъл да настоявам. Може би вече си има планове за януари, в които аз не влизам. Например да замине за Африка с някой от царствените си приятели. С младия Флавий Цезар, да речем. За миг сърцето ми се свива от някаква безразсъдна ревност, после изхвърлям от главата си мисълта за януари. Още е октомври и прекрасната Луцила Юния Сцевола ще дели с мен леглото ми тази нощ и следващата, и още много нощи до сатурналиите, стига да искам. А аз искам и за момента единствено това има значение.

Първата вечер отсядаме в Капуа и Луцила ме води да разгледам фреските в Митреума. Искам да платя сметката в хотела, но откривам, че няма такава — името Сцевола като магическа пръчка ни отваря всички врати. А фреските се оказват изумителни — богът убива бял бик, а той тъпче с крака змия. И Амфитеатърът е великолепен — същият, от който Спартак призовава гладиаторите на въстание, но докато зяпам с благоговението на провинциалист, Луцила ми обяснява, че римският е далеч по-внушителен.

Носят ни вечерята в стаята — гърди от фазан и някакво ароматно вино, после дълго лежим във ваната и отново се отдаваме на страстта, както всички предишни нощи. Бих могъл да издържа на подобен живот с лекота поне до края на годината и още известно време след това.

На сутринта продължаваме по Виа Рома — тя сега се нарича Виа Апия. Местността е скучна, само от време на време минаваме край мрачните руини на мъртви градове или край по-нови селища, които може да са и на по хиляда години, но в Италия се сблъскваш с историята на всяка крачка.

Луцила непрестанно бъбри, за да разсее скуката, и сипе име след име — Клаудио, Траяно и Алесандро, Марко Аурелиано и Валериано и още десетки други, повечето мъжки, но се срещат и женски имена — Домитила, Северина, Джулия, Паолина, Транкуилина. Всичките знатни, предполагам. Неведнъж споменава членовете на императорското семейство. Личи си, че ги познава добре до един и дори е близка с тях — с императора, с четиримата му братя, трите сестри и ордата от братовчеди, близки и далечни.

Осъзнавам по-ясно от всякога колко огромно е семейството на императора и какво множество от принцове и принцеси се подвизава в Рим, всичките със свои палати, прислужници, любовници и блюдолизци. И не е само императорското семейство, което стои на върха на света. През деветнайсетте века империя на престола са се сменили безброй династии. Повечето са изчезнали, но все пак са останали достатъчно и всички те носят гордото име „Цезари“ и предявяват ненаситни претенции към хазната. Една династия може да е паднала, но кой знае как далечните правнуци и племенници успяват да се сдобият с пенсия от държавната хазна и това продължава до безкрай.

От начина, по който говори Луцила, става ясно, че е била любовница на Флавий Цезар, а може би и на по-големия му брат Камил Цезар с титлата „Принц на Константинопол“, макар че живее в Рим. Споменава често и някакъв граф с величественото име Нерон Ромул Клавдий Паладий и в гласа й се прокрадва нотка, която безпогрешно ми подсказва, че и той й е бил любовник.

Пронизва ме ревност, каквато не съм познавал досега. Как е успяла само на двайсет и една да ги натрупа толкова много? Опитвам се да се овладея — все пак това е Рим, казвам си, и разбиранията им за морал се разминават с моите. Трябва да се приспособя към тях.

В това време Луцила вече бъбри за една от сестрите на императора, от която съм щял да бъда във възторг.

— Северина Флориана ми е съученичка и втората ми най-добра приятелка след Адриана. Невероятно красива — мургава, темпераментна, с почти ориенталски вид. Можеш да я помислиш за арабка. И няма да сбъркаш, защото една от прабабите й е сирийка — разправят, че била танцьорка…

Вече трети ден сме на път. Виа Апия ни приближава към Рим и от двете й страни се появяват императорски гробници. Луцила ги знае всичките и ми обяснява:

— Това е гробницата на Флавий Ромул, тази е на Клавдий IX, а по-нататък са гробниците на Гай Марций, на Цецилия Метела, живяла по времето на Август Цезар…

Бремето на историята отново ме притиска.

— А на по-ранните? — питам. — На Август, Тиберий, Клавдий?

— Ще видиш гробницата на Август в града. А Тиберий никой не помни къде е погребан. В гробницата на Адриан край реката са десетина — Антонин Пий, Марк Аврелий и така нататък. Самият Цезар е погребан насред Форума, там е гробницата му, но археолозите твърдят, че не е той, а гробницата е построена преди не повече от шест века. Погледни, Цимбелин, виждаш ли? Стените на града, точно пред нас! Рим! Стигнахме Рим!

Ето го най-сетне Рим, майката на всички градове, столицата на света, имперската метрополия. Белите мраморни стени, строени и достроявани толкова пъти, внезапно изникват пред погледа ми. Рим! Великолепието му разтърсва момчето от дълбоката провинция до дъното на душата му. Пронизва ме тръпка на благоговение, тя се предава по юздите и единият от конете се обръща и ме поглежда, а на мен ми се струва, че в погледа му чета учудване и презрение.

Рим е като папирус — написан, изстърган и пренаписан отново, и така много пъти. И всички стари текстове прозират под новия. Двете хиляди години история се откриват пред смаяния поглед на новодошлия за един миг. Тук нищо не се руши, освен ако не трябва на мястото на старата сграда да се издигне още по-величествена. В историческия център на града си дават среща всички епохи, а около него е опасан страховитият пръстен на съвременния Рим — грозни масивни кули, мрачни административни сгради и многоетажни жилищни постройки.

Но и грозотата им е величествена като всичко в Рим.

Луцила ме упътва и назовава имената на местата, край които минаваме — баните на Каракала, Циркус Максимус, храмът на Божествения Клавдий, кулата на Емилий Велики, дори и тромавата и уродлива Триумфална арка, издигната през 1952 година от византийския император Андроник в чест на краткотрайната гръцка победа в Гражданската война. Римляните я бяха оставили да им напомня за едно от най-големите поражения в историята им. Ала в срещуположния край на алеята е арката на Флавий Ромул, пет пъти по-голяма от арката на Андроник — бележи края на двувековното гръцко господство.

Движението е оживено и хаотично. Навсякъде гъмжи от карети, конски трамваи, велосипеди и нещо, което никога не съм виждал — малки парни влакчета, движещи се свободно на колела, а не по релси. Правила за уличното движение като че не съществуват — всеки върви накъдето му хрумне, никой не подава сигнали, а водачите се опитват да сплашат останалите участници в движението с жестове и ругатни. Ние, британците, сме научени да уважаваме другите и отначало ми е трудно, но бързо се ориентирам и започвам да се държа като тях.

— Свий наляво. Сега надясно. Виждаш ли Колизея? Не си го представяше толкова голям, нали? Завий надясно! Това долу е Форумът, а там на хълма е Капитолият. Ние обаче сме в другата посока, към Палатина. Виждаш ли го, с многото дворци?

Да. Огромни разкошни постройки, петдесетина на брой, ако не и повече, безредно накацали по хълма, почти притиснати една до друга. Сигурно цели планини от мрамор са отишли за построяването на този изумителен лабиринт.

Насочваме се право към сърцето му. Входът към Палатина се охранява строго, навсякъде сноват преторианци, но изглежда всички познават Луцила и ни дават знак да минаваме. Тя се опитва да ми обясни кой дворец чий е, ала за мен бъркотията е безнадеждна, пък и самата тя не е съвсем сигурна. Долу, почти в подножието, са старите дворци — на Август, Тиберий и Флавиан, но почти всеки император по едно или друго време се е опитвал да допринесе за разкрасяването на хълма и сега тук могат да се видят двайсетина различни стила, включително доморасъл ориенталски и псевдовизантийски, да не говорим за странните постройки от времето на Упадъка. Накъдето и да се обърнеш, навсякъде се виждат аркади и павилиони, еркери и колонади, куполи и сводове, фонтани и базилики.

— А императорът? — питам. — Той къде живее?

Тя махва неопределено с ръка към най-гъсто застроената част на хълма.

— На различни места. Никога не остава две нощи поред в един и същ дворец.

— Защо? Не го свърта на едно място ли?

— Нищо подобно. Актиний Варон го кара.

— Кой?

— Варон. Префектът на преторианците. Луд е на тема заговори.

Не мога да не се засмея.

— Заговорите за убийство на императора обикновено не са ли дело на префекта на преторианците?

— Обикновено е така. Но императорът винаги е убеден, че няма по-верен човек от префекта до момента, в който той го наръгва в корема. Е, аз не знам кой би тръгнал да убива кретен като нашия Максенций…

— Ако наистина е толкова некадърен, колкото твърдят всички, това не е ли достатъчна причина?

— И на негово място да сложат някой от още по-некадърните му братя ли? Не, Цимбелин, познавам ги всичките, повярвай ми, Максенций е най-добрият от цялата шайка. Дано боговете да му дадат дълъг живот!

— Дано!

Двамата се заливаме от смях.

Дворецът, към който сме се упътили, е един от най-новите — разкошен павилион за гости с много крила, украсен богато с пищни мозайки в ослепително ярки цветове. Луцила обяснява, че е построен преди петдесетина години, по времето на лудия император Деметрий, последния Цезар от времето на Упадъка. Тя самата има малък апартамент в него, подарък от добрия й приятел принц Флавий Руфус. Изглежда много хора не от царска кръв обитават хълма. Така е най-удобно за всички, като се знае какво представлява уличното движение в Рим.

Престоят ми в столицата започва по същия начин като в Неапол — Луцила ми съобщава, че ще имам възможността да участвам в бляскав светски прием. Домакин ще бъде не друг, а прословутият граф Нерон Ромул Клавдий Паладий, който гори от нетърпение да се запознае с мен.

— А кой точно е той? — питам.

— Дядо му е брат на граф Валериан Аполинарис. Чувал ли си за него?

— Естествено.

Не е нужно да си учил в Кантабригия, за да знаеш кой е той. Създателят на съвременната империя, великият консул от времето на Войната за обединение. Валериан Аполинарис е човекът, измъкнал разпадащата се империя от блатото на Упадъка, сложил край на отцепническите опити в провинциите и възстановил авторитета на централната власт. Тъкмо той беше издигнал на престола дядото на сегашния император, Лауреол Цезар. И сам беше намерил смъртта си в касапницата на Терора заедно с още много други.

Не знам нищо за този негов внук Нерон Ромул Клавдий Паладий, освен онова, което съм чул от Луцила. Ала дори само обстоятелството, че всеки път го нарича с пълното му име, говори ясно, че той също е човек с голяма власт.

Това става очевидно още в мига, когато с Луцила пристигаме в двореца му на Палатина.

Самият дворец е сравнително скромен — очарователна сграда в ниската част на хълма, недалеч от Форума, строен по времето на Възраждането за една от любовниците на Траян VII. Тъй като граф Нерон Ромул не заема висш държавен пост като консулския например, няма нужда и от много показност. Ала списъкът на гостите на приема му е достатъчно красноречив.

Сред поканените са вторият консул Галерий Басаний, двама от братята на императора и една от сестрите му. Както и чичото на Луцила, прочутият Гай Юлий Сцевола, за четвърти път консул на Рим и втори човек в държавата след император Максенций — а според някои първият.

Луцила ме представя най-напред на Сцевола.

— Моят приятел Цимбелин Ветрувий Скапулан от Британия. Запознахме се в дома на Марчело Домициано в Неапол и оттогава сме неразделни. Не е ли великолепен, чичо Гай?

Какво трябва да каже в такъв случай един обикновен неопитен провинциалист, попаднал за пръв път в столицата и внезапно натъкнал се на най-видния гражданин на империята?

Успявам някак да не заеквам и почти гладко изричам:

— Когато тръгвах от Британия, консул Сцевола, и през ум не ми минаваше, че ще имам честта да се срещна с бащата на империята!

Той се усмихва благосклонно.

— Мисля, че ме повишавате в ранг, млади приятелю. Императорът е баща на империята. Ето тук го пише. — Консулът вади блестяща златна монета и ми показва съкращенията и титлите околовръст, които се изписват на монетите от незапомнени времена. — Виждате ли? P.P. означава „Pater Patriae“. Само че портретът е неговият, не моят. Той е бащата на империята. — Смига ми, за да смекчи остротата на упрека. — Но оценявам ласкателството, млади момко. Благодаря. Луцила не ви е създавала проблеми, нали?

Не съм много сигурен какво иска да каже с това. Може би нищо.

— Никакви — отвръщам.

Осъзнавам, че съм зяпнал консула. Слаб жилест мъж около петдесетте, започнал да оплешивява, с пригладени редки кичури червена коса, изпъкнали скули и много светли очи, сиво-сини, които излъчват ледения блясък на сапфир. Прилича изумително на Юлий Цезар от пощенската марка за десет денария — същият израз на непреклонна решимост и желязна воля.

Той ми задава няколко въпроса за пътуването и за родината ми, изслушва ме с интерес, после ми пожелава всичко хубаво и ме отпраща.

Коленете ми треперят, а гърлото ми е пресъхнало.

Сега трябва да се запозная и с домакина, който също не е случаен човек. Нерон Ромул Клавдий Паладий е точно толкова бляскав и внушителен, колкото съм си го представял. Мъж около четирийсетте с приятни светски маниери, висок за римлянин и с яко телосложение, с безупречно подстригана гъста брада, мургава кожа и проницателни тъмни очи. Той внушава усещане за власт, богатство, самочувствие и — дори аз съм в състояние да го доловя — някаква неотразима чувственост.

— Цимбелин — казва той. — Велико име, романтично, царско име. Добре дошъл в моя дом, Цимбелин от Британия.

Гласът му е звучен дълбок бас, глас на актьор или оперен певец.

— Надяваме се често да ви виждаме, докато сте в Рим.

Луцила го гледа с обожание. Би трябвало да изпитам ревност, но аз самият съм изпълнен с благоговение и трудно бих могъл да я упрекна.

Той слага ръка на рамото ми.

— Елате, искам да ви запозная с някои от приятелите си.

Домакинът ме повежда из залата и ме представя на консула Галерий Басаний, по-млад и по-свободно облечен, отколкото съм очаквал, на няколко актьори, чиито имена не ми говорят нищо, и един гладиатор, чието име ми е познато — кой не е чувал за Марк Семпроний Диодор, Марк Убиеца на лъвове?

Минаваме през атриума, където няколко души наблюдават изпълнението на някакъв жонгльор, и се озоваваме във втора зала, също толкова претъпкана. Забелязвам нещо неестествено в превзетите пози и високопарните разговори и скоро ми става ясно какво е то.

Тук има особи от царска кръв и всички се държат като на дворцов прием.

Принцовете са поне двама и Луцила ме представя.

Първият е Камил Цезар, принц на Константинопол, най-големият от братята на императора. Пълен, с лениви движения и аристократично небрежен. Ако Сцевола е Юлий Цезар, този човек е Нерон. И вече е твърде пиян, за да води разговор. Той вяло ми махва с ръка и тутакси губи интерес към мен.

Следващият е вторият брат, Флавий Руфус Цезар. Сигурен съм, че няма да го харесам, защото е имал привилегията да бъде любовник на Луцила, когато е била на шестнайсет, но той всъщност се оказва обаятелен. Не повече от двайсет и пет годишен, ала за разлика от брат си строен, подвижен и вероятно интелигентен. Чувал съм, че Максенций е конте и развратник, и започвам да съжалявам, че Флавий Руфус не е наследил престола. Но тронът е запазен за най-големия наследник и това древно правило рядко се пренебрегва. Хрумва ми, че може би надценявам по-младия принц. Луцила ми беше казала, че Максенций е най-свестен от цялата шайка, и сигурно е така.

Флавий Руфус знае, че съм последната играчка на Луцила, и пет пари не дава. Кани ме да го посетя към края на годината в голямата императорска вила на Тибър, на около ден път от Рим, където щял да празнува сатурналиите с няколкостотин близки приятели.

— И доведете и червенокоската! — весело предлага той. — Нали няма да я забравите дотогава?

Принцът й праща въздушна целувка и ме плясва свойски по ръката, после се обръща към свитата си. Аз съм доволен, че всичко е минало така гладко.

Луцила обаче е запазила най-доброто за накрая. Най-скъпата приятелка от детството й, нейната съученичка и сестра на императора принцеса Северина Флориана. Пред нея наистина изпитвам желание да падна ничком, толкова приказно красива е.

Както ми беше казала Луцила, Северина Флориана е мургава, темпераментна, екзотична. В лицето й не откривам фамилните черти — очите й са черни и блестящи, нослето е малко и вирнато, брадичката е прелестно закръглена. Този път езикът ми се връзва напълно и докато двете с Луцила разговарят, аз стоя отстрани като вол, кой знае как попаднал на приема. Те си бъбрят за неаполитанското висше общество, за Адриана, за Друзо Тиберио и още куп хора, чиито имена са ми съвършено непознати. Говорят и за мен, но на някакъв скорострелен романски, от който не разбирам почти нищо. От време на време Северина Флориана ме поглежда — вероятно преценява новата придобивка на Луцила. Опитвам се да й покажа с поглед, че имам желание да се запознаем по-отблизо, но ситуацията е твърде сложна и от моя страна това е направо безразсъдство — да мисля за близост със сестрата на императора, при това приятелка на Луцила Сцевола!

Във всеки случай дръзките ми погледи не срещат отклик.

По някое време Луцила ме повежда към другата зала. Зашеметен съм.

— Виждам, че си омаян от Северина. Така ли е?

Изломотвам нещо нечленоразделно.

— Ако искаш, можеш да се влюбиш в нея — весело заявява Луцила. — Нямам нищо против, глупчо! Всички са влюбени в нея, защо ти да си изключение? Тя е невероятна! Аз също бих я приела в леглото си, стига да се интересувах повече от тези неща.

— Луцила!

— Това е Рим, Цимбелин! Престани да се държиш като селяндур!

— Аз съм тук с теб. С теб съм дошъл и съм луд по теб!

— Естествено. А сега си обсебен от Северина Флориана и това не е за чудене, макар да се съмнявам, че както беше застанал като пън, едва ли си я впечатлил особено. Но на нея не й трябва мозък, стига мъжът да има хубаво тяло. Все пак ми се струва, че е заинтригувана. На сатурналиите ще получиш възможност, обещавам ти.

Сащисан съм от подобно безсрамие.

Рим! Няма на земята място като него!

Давам си дума, че един ден, и то скоро, ще държа Северина Флориана в прегръдките си. Но не ми е писано да сдържа думата си. Сега, когато е мъртва, често си мисля за нея с дълбока тъга, припомням си екзотичната й красота и си представям как я милвам. Със същия успех мога да си фантазирам, че съм на Луната.

Вече е сутрин, когато се връщаме в апартамента на Луцила. Любим се до обяд, после потъваме в дълбок сън, от който се събуждаме по тъмно.

Така се нижат седмица след седмица. В Рим есента е сезонът на удоволствията. С Луцила сме заедно навсякъде — на опера, на театър, на гладиаторски борби. В най-добрите ресторанти ни посрещат радушно и ни дават най-хубавите маси. Тя ме развежда из столицата — показва ми Сената, прочутите храмове, древните императорски гробници. Замаян съм — всичко това надминава и най-смелите ми фантазии.

От време на време успявам да зърна Северина Флориана в някой ресторант или на прием. Луцила прави всичко по силите си да ни даде шанс да си поговорим и няколко пъти успява. Тогава имам чувството, че всичко се нарежда от добре по-добре — Северина ме разпитва за живота ми в Британия, иска да чуе мнението ми за Рим, споделя с мен някоя и друга дребна сплетня за хората в залата.

Мургавата й красота ме омагьосва. Ние, светлокосите британци, рядко виждаме жени като нея. Тя е създание от друг свят. Гласът й също е омаен — нисък, ала не е дрезгав, а мек и мелодичен като флейта.

Тя знае, че я желая, но умело насочва разговора по-далеч от темата, която ме вълнува. Въпреки това с всеки изминал ден съм все по-сигурен, че рано или късно ще бъдем любовници. И сигурно щеше да стане точно така, ако имахме време.

На два пъти ми се удава случай да видя и брат й, императора.

Първият път е в операта. Той е в ложата си, облечен с традиционната пурпурна тога, и поздравява публиката с небрежно махване на ръката и разсеяна усмивка.

Вторият път е на някакъв прием на Палатинския хълм — тогава той минава през тълпата, този път облечен по-просто и само пурпурната ивица на дрехата му напомня за високия му ранг.

Отблизо ми става ясно защо хората говорят с такова пренебрежение за него. Макар да има държанието и вида на император, в усмивката на Максенций има някаква неувереност, която обезсмисля всичките му имперски претенции. Може да се нарича Цезар, Август, Баща на империята и Велик понтифик, но когато го погледнеш, обърква се и не успява да отвърне на погледа ти. Не е трябвало той да сяда на престола. Брат му Флавий Руфус би бил далеч по-царствен.

И все пак се запознах с императора, добър или лош. Малко британци биха могли да се похвалят с подобно нещо и с времето ще стават още по-малко.

Пращам у дома съобщение по телеграфа, едно-единствено: „Забавлявам се страхотно, мога да остана тук завинаги, но сигурно ще си дойда.“ И толкова. Никакви подробности. Трудно можеш да разкажеш в телеграма, че живееш в малък дворец на един хвърлей от резиденцията на императора и спиш с племенницата на Гай Юний Сцевола, а хората, с които се срещаш, са прочути из цялата империя.

Краят на годината наближава. Дните са по-мрачни и по-къси, студено е и често вали. Не съм си взел много зимни дрехи и по-малкият брат на Луцила, хубаво момче на име Аквила, ме завежда при шивача си да ме облече за новия сезон. Последната римска мода ми изглежда странна, дори недодялана, но какво ли знам аз за римската мода! Приемам на доверие похвалите на Аквила, Луцила и шивача и се моля да не ми играят някаква шега.

Установявам, че поканата на Флавий Руфус Цезар да му гостувам във вилата на Тибър по време на сатурналиите все още е валидна. Към края на ноември вече съм забравил за нея, но Луцила не е и една вечер ми съобщава, че сутринта заминаваме за Пренесте. Оставаме около седмица в имението на приказно богат испански търговец — Сципио Лукуло, после поемаме към Тибър, защото седмицата на сатурналиите започва. Тук разбирам каква е разликата между обикновената показност и истинското величие.

Вилата е построена от великия Адриан преди седемнадесет века. По онова време без съмнение е била едно от чудесата на света с нейните портици, фонтани, езерца и бани, с библиотеките си на гръцки и латински, с нимфея[1] и триклиниума[2] и с множеството храмове на различни божества, поразили въображението на императора през дългите му пътувания из римските земи.

Но оттогава не един император е добавял своята дан към този изумителен комплекс и сега оригиналната вила на Адриан е само малка част от цялото. Това е може би най-големият дворец в цял свят и е достоен за обител на Юпитер или Аполон.

— Можеш да яздиш цял ден и пак няма да видиш всичко — казва Луцила. — Ако имаме време… Но не, няма да успеем…

Тя отбягва погледа ми. Първата нишка към онова, което има да става.

През целия ден високите гости от Рим прииждат във вилата, за да празнуват сатурналиите заедно с Флавий Руфус. Но сега вече не се налага да ми шепнат на ухото имената им. Познавам корабния магнат Атик, граф Нерон Ромул, Марко Тулио Гарофало, който ръководи Имперската банка, Диодор гладиатора, консула Басаний, шишкавия принц Камил и още много други. Каретите са се наредили на дълга опашка на пътя и чакат да стоварят бляскавите си пътници.

Гай Юлий Сцевола го няма. Невъзможно е да не е поканен. От това заключавам, че догадката ми за преизбирането му за консул и тази година е вярна и той е останал в Рим да се подготви за встъпването в длъжност. Питам Луцила, но тя само ми отвръща:

— По празниците винаги е много зает и не е могъл да дойде.

Той отново ще бъде консул, в това не може да има съмнение.

Само че греша. На другия ден след пристигането ни отварям сутрешния вестник и виждам имената на новите консули. Негово императорско величество е избрал за консули на империята Публий Луций Галиен и Гай Акаций Ауфидий, които ще положат клетва на стъпалата на Капитолия на първи януари по обед, ако времето позволява.

Значи не е Сцевола! Тогава някаква друга работа го задържа в Рим в последните дни на годината.

И кои са тези консули, Галиен и Ауфидий? И за двамата това ще е първи мандат.

— Приятели от детинство на Максенций — обяснява ми някой с презрителна усмивка. — Съученици.

— Вече нямаме не само истински император, а и консули — добавя друг. — Шайка мързеливи хлапета, които си играят на управление.

Тези приказки ми звучат направо изменнически, още повече че сме гости на брата на императора. Ала патрициите си позволяват да критикуват открито императорското семейство дори когато се възползват от неговото гостоприемство.

А гостоприемството е наистина изумително. Всяка вечер се дават пиршества и театрални представления, а през деня ни се предоставя възможност да се възползваме от множеството удобства на вилата — затоплени басейни, бани, библиотеки, игрални павилиони, пътеки за езда. Аз се рея сред всичко това, сякаш съм се озовал в света на приказките — и наистина е така.

На третата вечер най-сетне събирам смелост да се приближа до Северина Флориана. Луцила ми беше казала, че на следващия ден иска да си почине, за да е свежа за най-големите празненства, които все още предстоят. Каня Северина Флориана да пояздим заедно след закуска. Когато останем насаме, може би най-сетне ще се осмеля да й предложа по-интимна среща. Може би. Това, което се опитвам да направя, е ни повече, ни по-малко да съблазня сестрата на императора. Тази мисъл е толкова абсурдна, че сам не мога да повярвам на дързостта си.

Предложението ми явно й се вижда забавно и, струва ми се, съблазнително.

Тя обаче ми отказва — на другия ден трябвало да се върне в Рим. Нищо сериозно, но се налага да замине.

— Но ще се върнете, нали? — питам нетърпеливо.

— Да, разбира се! Ще отсъствам един ден, най-много два. За големия бал последната вечер обаче ще съм тук, това е сигурно!

Тя ме стрелва с поглед, сякаш ми обещава някаква по-особена наслада за предстоящата нощ, която да ме утеши за тазвечерния й отказ, посяга и докосва за миг ръката ми. Сякаш искра прескача между нас. Никога няма да забравя чувството, което изпитах.

На другия ден Луцила остава в апартамента ни и ме праща да скитам сам наоколо. Отивам да покисна в баните, плувам, разглеждам галерии с картини и статуи, влизам в един от игралните павилиони и губя няколко златни солиди на карти.

Този ден ми прави впечатление нещо странно. Не виждам никого от хората, които познавам от приемите на Палатинския хълм. Граф Нерон Ромул, Леонтес Атик, принц Флавий Руфус, принц Камил, Басаний, Диодор — никой не се мярка наоколо. Вилата е пълна с непознати.

Без Луцила започвам да се чувствам все по-несигурен, по-излишен, отколкото съм в действителност. Когато се връщам в апартамента, я сварвам мрачна и разсеяна, някак далечна. Тя ми задава няколко формални въпроса как съм прекарал деня и отново потъва в летаргия.

— Не си ли добре? — питам.

— Нищо сериозно, Цимбелин.

— Аз ли те ядосах с нещо?

— Не, нищо ми няма, ще ми мине. Тези мрачни зимни дни…

Днешният ден изобщо не е мрачен. Вярно, студено е, но слънцето грее ярко и озарява декемврийското небе със светлина, от която британското ми сърце се свива. Не е време и за месечното й неразположение, така че лошото й настроение си остава загадка за мен. Виждам обаче, че нищо не мога да сторя, затова не се и опитвам и чакам да й мине.

На приема вечерта тя отново е оживена и пърха из залата, разговаряйки с хора, които едва ли познава по-добре от мен.

— Чудя се къде са изчезнали всички — казвам. — За Северина знам, че трябвало да се върне в Рим, но къде са принц Камил, граф Нерон Ромул, принц Флавий Руфус… Той като че не е дошъл на собствения си прием.

Луцила вдига рамене.

— Сигурно са някъде наоколо. Ще ме заведеш ли в стаята, Цимбелин? Тази вечер нещо не ми е до развлечения. Съжалявам, че ти развалям вечерта.

— Няма ли да ми кажеш какво не е наред, Луцила?

— Няма нищо. Нищичко! Просто… малко съм уморена. Моля те, искам да се върна в стаята.

Тя се съблича и си ляга. Не ми се иска да се връщам на приема при всичките тези непознати и лягам до нея. Скоро откривам, че тихичко плаче.

— Прегърни ме, Цимбелин! — прошепва.

Близостта и голотата й ме възбуждат както винаги и съм готов да я любя, но тя ме моли да спра. Лежим тихо в тъмното и се опитваме да заспим, а до нас долитат далечен смях и музика.

На другия ден е още по-зле. Луцила не иска изобщо да мръдне от апартамента, но настоява аз да изляза без нея. Всъщност дава ми да разбера, че иска да остане сама.

Странни празници, в които празничното настроение е изчезнало и на негово място се е появило някакво необяснимо напрежение.

Ала обяснението ще дойде, и то много скоро.

По обед, след като съм скитал безцелно из околността цяла сутрин, се връщам в апартамента ни да видя дали Луцила е по-добре.

Тя е изчезнала.

От нея няма и следа. Гардеробът й е празен. Просто си е стегнала багажа и си е заминала, без да ми каже дума, без да ми драсне ред. Аз съм сам в императорската вила, заобиколен от непознати.

Този ден в столицата се случват изумителни неща, събития от огромно значение, сътресения със съдбовни последици. Ние, които сме останали в императорската вила, не подозираме за тях. Цял ден се забавляваме най-невинно, плуваме, играем карти и се разхождаме из пищната резиденция.

Всъщност всичко е започнало по-рано, когато някои от гостите са си заминали по една или друга причина. Един по един са се върнали в Рим, не само Северина Флориана, но и всички останали, чието отсъствие ми направи впечатление.

Никога няма да разберем какъв предлог са използвали, за да подмамят принц Флавий Руфус, принц Камил и сестра им принцеса Северина Флориана. Разбрах, че двамата новоизбрани консули били повикани с писма от императора на среща, където се очаквало да получат привилегиите, свързани с високия им ранг. Досегашният консул бил намерен убит. У него било открито писмо от префекта на преторианците Актиний Варон. В писмото се казвало, че е разкрит заговор за покушение срещу императора и присъствието му в Рим е наложително.

Някои от гостите не се налагало да бъдат подмамвани. Те знаели много добре какво ще се случи и искали да присъстват на мястото на събитията. Сред тях били граф Нерон Ромул, корабният магнат Леонтес Атик, банкерът Гарофало, испанският търговец Сципио Лукуло, гладиаторът Диодор и още няколко души, участвали в конспирацията.

Ето какво се бе случило в тази фатална утрин.

Точно преди разсъмване отряд гладиатори на Марк Семпроний Диодор нахлул в дома на префекта на преторианците Варон. Префектът бил убит, а на преторианците казали, че императорът разкрил заговор, предвождан от Варон, и назначил на негово място Диодор. Те приели обяснението с готовност — Варон не се радвал на популярност сред хората си, а всяка смяна на ръководителя била съпроводена с раздаване на премии, целящи да осигурят на новия командир верността им.

След като очите на преторианците били замазани, нямало нищо по-лесно от това отряд въоръжени мъже да проникне в двореца, където тази нощ спял императорът, и да нахълта в покоите му. Императорът, жена му и децата му побягнали панически през залите, но били настигнати и убити точно пред императорската баня.

Принц Камил стигнал в Рим в малките часове на нощта и още не си бил легнал, когато чул суматохата отвън. Горкият шишко се измъкнал през вратата на избата и хукнал колкото му крака държат към храма на Кастор и Полукс, където се надявал да намери убежище, но бил застигнат и посечен на стъпалата му.

Принц Флавий Руфус се събудил от изстрели и реагирал светкавично. Втурнал се към винарната зад двореца, където работниците му още мачкали гроздето от есенната реколта, скочил в една каруца и наредил на хората си да го покрият с грозде. Така успял да се измъкне от Рим и дори стигнал до Неапол, но там бил заловен и убит — както се говори, не без помощта на Марцел Домициан Фронтин.

Двамата по-млади принцове оцеляха — шестнайсетгодишният Август Цезар учеше в университета в Париж, а десетгодишният Квинт Фабий се криел в една от императорските резиденции в Рим. Принц Август живя достатъчно дълго, за да се провъзгласи няколко години по-късно за император и да тръгне през Галия срещу Рим, но там беше пленен на третия ден от царуването си и разстрелян. Тези три дни, предполагам, са му били достатъчни, за да влезе в историята като последния император на Рим.

Никой не знае със сигурност какво е станало с младия Квинт Фабий. Той е единственият член на императорското семейство, чието тяло не е намерено. Някои твърдят, че се е измъкнал от столицата, преоблечен в селски дрехи, и до ден-днешен живее в някоя далечна провинция. Той обаче никога не предявил претенции за трона и ако още е жив, прекарва дните си скромно и в уединение.

Клането продължило през целия ден. Убийството на императора не е нещо ново за Рим, но този път работата била свършена по-добре отвсякога. Никой от семейството не бил пощаден. Потекли реки от царска кръв. Били избити не само членовете на властващата фамилия, но и много потомци на други императорски династии — предполагам, за да не им хрумне да предявят някакви претенции към престола. Смъртта си намерили и множество високопоставени длъжностни лица, заподозрени във вярност към стария режим — няколко консули, висши жреци и трийсетина сенатори.

Надвечер новите властници на Рим се събрали пред Капитолия, за да провъзгласят раждането на Втората република. Гай Юлий Сцевола заел новосъздадената длъжност на доживотен консул — което означава император, но под друго име — и занапред ще управлява Рим с помощта на избран кръг богати и влиятелни лица, такива като граф Нерон Ромул, Атик, Гарофало и генерал Касий Фронтин.

Така след деветнайсет столетия великото дело на Август Цезар стигна до своя завършек.

И всичко това само за един ден, ден на кръв и пожари. В това време аз се шляя из императорската вила на Тибър и дори не подозирам за случващото се.

На сутринта след деня на революцията вестта за събитията достига до вилата. Проспал съм почти целия ден, след като вечерта съм се напил до безсъзнание, за да се утеша за изчезването на Луцила, а когато се събуждам, вилата е практически празна.

Това е странно и обезпокояващо. Къде са се дянали всички? Откривам някакъв иконом, който ми съобщава новината — че Рим е в пламъци, а императорът и цялото му семейство са избити.

— Цялото му семейство? А братята и сестрите?

— Братята и сестрите също. Всички.

— И принцеса Северина ли?

Икономът ме поглежда без съчувствие. По нищо не личи да е разстроен. Със същия тон би могъл да говори за времето или за състезанията с колесници.

— Всички до един, така чух. Сцевола е новият император. Сега всичко ще се промени, можете да бъдете сигурен.

От всичко това ми се завива свят и трябва да поема дълбоко дъх няколко пъти, за да се задържа на крака. Само за една нощ целият ни свят е рухнал и отново се е възродил.

Изкъпвам се, обличам се и хапвам набързо. Успявам някак да си намеря карета — дори в този момент на хаос и вихрещо се безумие пълната със злато кесия върши работа. Кочияши няма, така че се налага сам да търся пътя, но няма значение. Може да е лудост, че потеглям към Рим в такъв ден, ала той ме привлича като магнит. Луцила сигурно е добре, щом чичо й е седнал на трона, но аз трябва да разбера каква е съдбата на Северина Флориана.

Още съм на час път от столицата, а вече виждам на хоризонта заревото на пожарите. Горещите повеи на вятъра от запад донасят миризма на дим и ситна пепел или само си въобразявам? Не. Протягам ръка и виждам как постепенно започва да почернява.

Да се връщам в столицата сега е пълно безумие.

Дали да не свия настрана и да подмина Рим? Ще се насоча към брега и ще хвана първия кораб за Британия, докато още имам време да се спася. Не, не. Трябва да ида там, каквото и да рискувам. Щом Сцевола е император, Луцила ще ме защити. Решавам да продължа.

Градът е истинска лудница. Небето е озарено от пламъци. На хълма разкошните дворци горят и почернелите им стени се сгромолясват като планини. Насред пътя лежи строшената статуя на някой от ранните императори. По улиците като обезумели тичат хора, ехтят писъци и плач.

Зарязвам каретата — по улиците е невъзможно да си проправиш път — и тръгвам пеша. Но накъде? Не мога да реша. Може би към Палатина? Не, там всичко гори. Към Капитолия? Минава ми нелепата мисъл, че там е Сцевола и сигурно ще може да ми каже къде е Луцила и какво е станало със Северина Флориана.

Естествено не мога да се доближа до Капитолия. Районът е отцепен. По улиците са разлепени едикти и аз спирам да прочета един от тях. Едва сега ми просветва цялата истина за случилото се — империята вече не съществува, върнала се е някогашната република. Сега управлява Сцевола, но не като император, а като Първи консул.

Докато стоя замаян и със зяпнала уста насред улицата, водеща към Форума, някаква карета едва не ме прегазва. Изругавам на глас кочияша, но за мое учудване каретата спира и отвътре наднича нечие червендалесто лице.

— Цимбелин! Богове! Вие ли сте наистина? Качвайте се, човече! Не можете да останете тук!

Моят жизнерадостен неаполитански домакин, приятелят на баща ми Марцел Домициан Фронтин. Какъв лош късмет, мисля си, да дойде в Рим в такова време. Но както обикновено, съм на грешен път и Марцел Домициан бързо ми отваря очите.

Двамата с брат му Касий били в заговора още от самото начало заедно с Юлий Сцевола и граф Нерон Ромул. Те смятали, че единственият начин да спасят империята е да я унищожат. Императорът бил глупак и безделник, а предшественикът му останал на трона прекалено дълго. Идеята за наследствената монархия се оказала катастрофална и цялата история го доказвала. Дошло времето да се сложи край на това веднъж завинаги. Цезарите трябвало да си отидат и да им се отнеме всяка възможност отново да се домогват до трона.

Да, наистина било жестоко, проляла се много кръв, но се налагало. Сега отново щели да управляват най-достойните. Сцевола бил уважаван от всички и знаел какво трябва да се направи, за да потръгнат нещата.

— Но да избиете цялото семейство!…

— Налагаше се да скъсаме напълно с миналото и да започнем на чисто. В днешно време не може да съществува наследствена монархия.

— Значи всички принцове и принцеси също са мъртви?

— Така разбрах. Един-двама вероятно са успели да се измъкнат, но скоро ще ги намерят, сигурно е.

— А принцеса Северина Флориана?

— Не знам — вдига рамене Фронтин. — Защо? Познавахте ли я?

Усещам как ме залива червенина.

— Не много добре всъщност. Но се чудя…

— Луцила сигурно ще ви каже. Те бяха много добри приятелки с принцесата. Можете сам да я попитате.

— Не знам къде е Луцила. Тази седмица бяхме заедно на Тибър в императорската вила, но после…

— Ще я видите след пет минути. Тя е в двореца на граф Нерон Ромул — нали знаете кой е той? Тъкмо там отиваме.

Посочвам към Палатина, обгърнат в пламъци и черен дим.

— Там ли?

Фронтин избухва в смях.

— Не ставайте глупак! На Палатина всичко е разрушено. Говоря за двореца му на реката.

Вече сме подминали Форума и сме стигнали реката с извисяващата се на другия бряг грамада на Адриановия мавзолей. Спираме преди моста.

— Стигнахме — казва Фронтин.

Виждам я за последен път, когато след безумието на улиците се озоваваме в спокойния и сигурен дворец на граф Нерон Ромул. Едва успявам да я позная. Луцила е без грим, облечена в прости селски дрехи. Очите й са зачервени, без блясък. Тази нощ много от аристократичните й приятели са загубили живота си, за да живее Рим.

— Сега вече знаеш. Не можех да ти кажа нищо предварително.

Трудно ми е да повярвам, че с тази жена сме били любовници в продължение на месеци, че познавам всеки сантиметър от тялото й. Гласът й е студен и безизразен. Тя не ме целува, не се усмихва.

— Знаела си… през цялото време си знаела какво ще се случи…

— Разбира се. От самото начало. Поне те отведох на сигурно място, докато всичко отмине.

— Ти отведе и Северина на сигурно място, но изглежда не успя да я задържиш там.

В погледа й блясва гняв, но и болка.

— Опитвах се да я спася. Не беше възможно. Всички те трябваше да умрат, Цимбелин.

— Приятелката ти от детинство! И ти дори не се опита да я предупредиш!

— Ние сме римляни, Цимбелин. Трябваше да възстановим републиката. Цялото императорско семейство беше обречено.

— Дори жените?

— Всички. Мислиш ли, че не съм опитвала? Молих и плаках. Нерон Ромул каза „не“. Тя трябва да умре с останалите. Нямаме избор. Отидох при чичо ми. Спорих, умолявах го, но думата му на две не става. И той отказа. Заяви, че нищо не може да я спаси. — Луцила с рязко движение прекратява разговора. — Не искам да говоря повече за това. Върви си, Цимбелин. Не разбирам защо Марчело те е довел.

— Защото скитах по улиците и се чудех къде да те търся.

— Мен? Защо ти е притрябвало да ме търсиш?

Това е като удар в корема.

— Защото…

Не знам какво да кажа и млъквам.

— Ти беше забавна компания — проговаря тя. — Но времето на забавленията свърши.

— Забавления!

Лицето й е като камък.

— Върви си, Цимбелин. Върни се в Британия възможно най-бързо. Кръвопролитията съвсем не са свършили. Първият консул още не знае кой му е верен и кой не.

— Ново Царство на терора, така ли?

— Надяваме се, че не. Но все пак няма да е празник. Консулът обаче иска Втората република да започне съществуването си възможно най-мирно…

— Първият консул! — прекъсвам я гневно. — Втората република!

— Не ти ли харесва как звучи?

— Да убиете императора…

— Това се е случвало безброй пъти. Този път обаче убихме самата система. За да я заменим с нещо по-здраво и чисто.

— Дори да е така.

— Върви си, Цимбелин. Имаме много работа.

Тя ми обръща гръб и излиза от стаята, сякаш съм никой — един досаден чужденец, който задава твърде много въпроси. Сега вече нямам никакви съмнения, че за нея съм бил просто играчка, забавен варварин, запълващ дългите есенни нощи. Но вече е зима и тя трябва да се посвети на по-сериозни неща.

Тръгвам си. Последният император е мъртъв, отново е дошла републиката, а в това време аз съм спал в разкоша на императорската вила. Но така става винаги — докато повечето от нас спят, най-будните творят историята.

Всичко вече е ново и непознато. Светът, който познавам, се е променил, макар промените на пръв поглед да остават незабелязани понякога в продължение на години.

Вече нямам работа в Рим. Мястото ми не е тук. Луцила е изгубена за мен — тя ще се омъжи за граф Нерон Ромул, за да скрепи съюза между него и чичо си, — а принцеса Северина Флориана е мъртва и колкото по-бързо я забравя, толкова по-добре, иначе болката никога няма да ме напусне. Всичко трябва да остане зад гърба ми. Край на празника.

Помощта на Марцел Фронтин се оказва безценна. Без него едва ли бих успял да напусна Рим, но той ми дава пропуск, както и карета и кочияш. Така сутринта на втория ден от съществуването на Втората република аз отново се озовавам на Виа Апия и потеглям този път на юг. Пред мен са Виа Рома, Неапол и пристанището, където ме чака корабът, който ще ме отведе у дома.

Обръщам се назад само веднъж. Зад мен небето е забулено с черни облаци и огньовете на Палатина полека догарят.

[1] Нимфей (гр.) — посветено на нимфите място със статуи, водоскоци, цветя и др. — Б.ред. ↑

[2] Триклиниум (лат.) — помещение за хранене с легла около масата. — Б.ред. ↑

2650 О.Р.: Приказки от Венийската гора

Всичко това се случи много отдавна, през първите десетилетия на Втората република, когато бях още момче и живеех в Горна Панония. Тогава животът беше много прост, поне за нас. Живеехме в едно село сред гората на десния бряг на Данубий — родителите ми, баба ми, сестра ми Фрия и аз. Баща ми Тир, на чието име съм наречен, беше ковач, майка ми беше направила училище у дома, а баба ми беше жрица в малкия храм на Юнона Тевтонска.

Животът беше много спокоен. Автомобилът още не беше изобретен — използвахме карети и каруци — и почти не излизахме от селото. Веднъж в годината, в Деня на Август — тогава още го празнувахме, всички обличахме най-хубавите си дрехи, баща ми изкарваше изпод навеса голямата обкована с желязо карета — беше я направил със собствените си ръце, и потегляхме към град Вения, на два часа път от селото, за да слушаме Имперския оркестър, който свиреше валсове на площад „Веспасиан“. После имаше торта и бита сметана за нас, децата, и халби с черешова бира за възрастните в големия хотел на площада. Накрая поемахме към дома. Сега гората я няма, а малкото ни селце е погълнато от разрастващия се град. До центъра се стига за двайсет минути с кола. Но по онова време отиването до града веднъж годишно си беше истинско пътешествие и събитие на годината.

Сега знам, че Вения е само едно провинциално градче, истинско село в сравнение с Лондин, Паризи или Рим. Но за мен тогава тя беше столицата на света. Великолепието й ме зашеметяваше. Качвахме се на върха на голямата Колона на Андроник, издигната преди осем века от гърците в чест на победата им над Цезар Максимилиан в Гражданската война, и гледахме отвисоко града. Майка ми, израснала във Вения, ни показваше всичко — Сената, операта, акведукта, университета, десетте моста, храма на Юпитер Тевтонски, двореца на проконсула, още по-големия дворец на Траян VII и така нататък. После цяла година в сънищата си виждах пищната красота на Вения и двамата със сестра ми си тананикахме валсове и танцувахме по тихите горски пътеки.

През една вълнуваща година посетихме Вения два пъти. Това беше 2647 година, когато бях на десет — тогава умря Първият консул Юний Сцевола, създателят на Втората република. Баща ми се развълнува силно, като чу новината.

— Сега ще става каквото ще става! — заяви той. — Помни ми думата!

Това се повтаряше до безкрай. Попитах баба ми какво иска да каже.

— Баща ти се бои, че сега, когато старецът е мъртъв, империята ще се върне — отвърна ми тя.

Не разбирах какво го притеснява толкова — на мен ми беше все едно, империя или република, консул или император. За баща ми обаче не беше така и когато по-късно същата година новият Първи консул пристигна във Вения по време на обиколката си из провинциите с цел да покаже, че републиката е стабилна и невредима, той изкара каретата и за втори път тази година потеглихме за града, за да приветстваме консула.

Казват, че половин милион души се стекли във Вения в чест на новия Първи консул Марцел Турит. Може би си представяте пълния плешив мъж от монетите от края на двайсет и седми век, които още се появяват от време на време. Тогава обаче аз го видях съвсем друг — само за част от секундата, докато каретата му минаваше край нас — и съм го запомнил строен и мъжествен, с издадена челюст, пламтящи очи и гъста къдрава коса. Ние вдигахме ръце в стария римски поздрав и викахме:

— Привет, Марцел! Да живее консулът!

(Викахме между другото на германски. По-късно баща ми обясни, че било по нареждане на Първия консул, който искал да покаже любовта си към народа и да насърчи местните езици, дори на такова публично събитие. Някои консервативни републиканци и днес ще кажат, че идеята е ужасна, защото подклажда амбициите на всевъзможни сепаратистки движения. За баща ми обаче това беше блестящо политическо попадение и той приветстваше новия консул с нескрит ентусиазъм. Баща ми се изхитряше някак да бъде голям патриот и също толкова голям републиканец. Въпреки възраженията на майка ми беше успял да се наложи и да нарече децата си с древни тевтонски имена, докато всички в Панония предпочитаха римските.)

Освен ежегодното посещение във Вения аз изобщо не излизах от селото. Ходех на лов, на риба, помагах на баща ми в ковачницата и на баба ми в храма, учех се да чета и да пиша в училището на мама. Понякога с Фрия скитахме из гората, която по онова време беше тъмна, гъста и тайнствена. Така се срещнах с последния от Цезарите.

Дълбоко в гората имаше обитавана от духове къща. Интересът ми към нея събуди Марк Аврелий Шварцхилд, синът на шивача — хитър хаймана, кривоглед с едното око. Той ми разказа, че по времето на Цезарите била ловна хижа и в нея често можел да се види окървавеният призрак на един от императорите, убит при нещастен случай по време на лов, който преследвал около хижата призрака на вълк.

— Виждал съм го с очите си — твърдеше той. — Призракът на императора, де. Има лавров венец и всичко останало, както се полага, а пушката му е така излъскана, че свети като слънце.

Не му вярвах. Никакъв призрак не беше виждал, дори не се беше доближавал до къщата с духовете. Марк Аврелий Шварцхилд беше от онези момчета, които лъжеха на всяка крачка. Пък и не вярвах в призраци. Баща ми ни учеше, че това е пълна глупост — да вярваме, че в света на живите могат да скитат мъртъвци. Попитах баба ми дали някога е имало император, убит по време на лов, а тя се засмя и каза, че не — охраната му щяла да срине селото до основи и да изгори гората, ако се е случило подобно нещо.

Но никой не се съмняваше, че къщата съществува, с призраци или без. Всички в селото я знаеха. Разправяха, че била сред непроходим гъсталак. Никой не беше влизал вътре. Хижата била съвсем порутена, при това обитавана от духове, така разправяха всички, и най-добре човек да стои по-далеч от нея.

Хрумна ми, че може наистина да е била ловна резиденция и да е напусната след някакъв нещастен случай. Това означаваше, че вътре вероятно има разни дрънкулки, статуетки, накити или нещо от този род. Баба ми събираше такива джунджурийки. Рожденият й ден наближаваше и исках да й направя хубав подарък. Съселяните ми се страхуваха да ходят до изоставената хижа, но трябваше ли и аз да се боя? Нали не вярвах в призраци!

После обаче размислих. Никак не ми се щеше да ида сам. Това беше не толкова малодушие, колкото проява на здрав разум, а аз още от дете съм твърде разсъдлив. Ето защо взех и сестра ми.

Трябва да си призная, че не й казах нищо за призраците. Фрия — тогава на девет, за момиче беше много смела, но дори и тя би могла да се уплаши. Казах й, че в старата къща сигурно има съкровище и част от накитите ще са нейни.

Когато тръгнахме, беше хубава пролетна утрин. В събота веднага след закуска с Фрия се измъкнахме от къщи, без да кажем на никого. Отначало гората ни беше позната — често бяхме минавали оттам. Подминахме извора на Агрипина, за който в средновековието вярвали, че има магическа сила, после трите очукани статуи на хубавото момче, според мълвата любовник на първия Адриан преди хиляда години, накрая стигнахме и дървото на Балдур. Баща ми твърдеше, че било свещено, но умря, преди да порасна достатъчно, за да участвам с него и няколко негови приятели в нощните им ритуали. Мисля, че поколението на баща ми беше последното, което приемаше насериозно старата тевтонска религия.

Нататък гората ставаше по-гъста и мрачна. Пътеките едва се забелязваха. Марк Аврелий ми беше казал, че при един стар дъб с необикновено лъскави листа трябва да свием наляво. Още го търсех, когато Фрия се обади:

— Тук трябва да завием.

Видях дъба с лъскавите листа. Не й бях споменавал за него — може би момичетата от селото й бяха разказали за къщата с духовете, но така и не разбрах откъде знаеше, че това е мястото, където трябва да завием.

Продължихме да вървим, докато пътеката съвсем изчезна, и тръгнахме направо през гъсталака. Дърветата бяха много стари, а клоните им се преплитаха толкова високо над главите ни, че слънчевата светлина почти не достигаше до нас. Къща обаче не се виждаше, нито някакви признаци, че някога тук е имало човешко жилище. От часове бродехме из гората. Бях стиснал здраво статуетката на Вотан в джоба си и оглеждах внимателно всяка скала и дърво, за да намеря после обратния път.

Нямаше смисъл да продължаваме нататък, а и беше опасно. Ако Фрия не беше с мен, отдавна щях да съм се върнал, но не исках да изглеждам страхливец в нейните очи. Тя вървеше бодро, въодушевена може би от мисълта за брошката или огърлицата, които я чакаха в хижата. По нищо не личеше да се бои, ала по някое време аз не издържах.

— Ако до пет минути не открием нищо…

— Виж! — посочи Фрия.

Погледнах нататък. Отначало не видях нищо, само гора. После обаче забелязах зад кичестите клони да се подава полегатият дървен покрив на ловна хижа. Да, това беше тя! Вече виждах резбованите фронтони и подпори на покрива.

Значи тайнствената горска обител, къщата с духовете наистина съществуваше! Хукнах нататък, без да мисля, с разтуптяно сърце, а Фрия тичаше редом с мен, стараейки се да не изостава.

И тогава видях призрака.

Беше стар, направо грохнал — мършава, изнемощяла фигура с дълга бяла брада и чорлава, сплъстена коса. Дрехите му висяха на парцали. Той вървеше към къщата или по-скоро се тътреше, превит и притиснал до гърдите си наръч съчки. Още преди да се опомня, аз го връхлетях.

Един безкраен миг двамата се гледахме и не знам кой от нас беше по-ужасѐн. После той изстена тихичко, сякаш въздъхна, изпусна съчките и се строполи като мъртъв до тях.

— Марк Аврелий беше прав! — прошепнах. — Наистина има призрак!

Фрия ме стрелна с поглед, изпълнен с гняв и насмешка — за пръв път чуваше за призрака, чието съществуване се бях опитал да скрия от нея.

— Призраците не припадат, глупчо. Той е просто един уплашен старец — изсъска тя и пристъпи без колебание към него.

Успяхме някак да го завлечем в къщата, макар че той се препъваше и падаше на всяка крачка. Хижата беше пълна развалина — всичко беше покрито с прах, мебелите сякаш щяха да се разпаднат при най-малкия допир, драпериите висяха на парцали. Ала зад цялата мръсотия проглеждаше някогашното великолепие. По стените висяха избелели картини, имаше няколко статуи и колекция от оръжия и брони, която сигурно струваше цяло състояние.

Старецът беше уплашен до смърт.

— Вие от квесторите ли сте? — питаше за кой ли път. Говореше на латински. — Да ме арестувате ли сте дошли? Аз съм само пазач. Не съм опасен. Аз съм само пазач. Да живее Първият консул! — изграчи старецът с тънък, треперлив гласец.

— Ние просто скитахме из гората — уверих го аз. — Не трябва да се боите от нас.

— Аз съм само пазач — продължи да повтаря той.

Сложихме го да легне на една кушетка. Отвън имаше изворче и Фрия отиде да донесе вода, с която намокрихме бузите и челото му. Той изглеждаше изтощен от глад и ние потърсихме с нещо да го нахраним, но в една купа открихме само орехи и ягоди, няколко късчета сушено месо, което изглеждаше на сто години, и парче риба в малко по-добро състояние. Дадохме му храната и той започна да яде бавно, сякаш беше отвикнал от вкуса й, после затвори очи. За миг си помислихме, че е умрял, но старецът просто беше задрямал. Спогледахме се — какво да правим сега?

— Нека спи — прошепна Фрия и двамата тръгнахме да разгледаме къщата, докато го чакаме да се събуди. Докосвахме внимателно статуите, издухвахме праха от картините. Да, наистина императорско великолепие въпреки запустението. В един шкаф на горния етаж намерих няколко монети от онези с главата на императора, изсечена върху тях, които вече не се използваха. Имаше и дрънкулки — няколко огърлици и кинжал с обсипана със скъпоценни камъни дръжка. Очите на Фрия светнаха при вида на накитите, а аз не можех да откъсна поглед от кинжала, но оставихме всичко, както си беше. Да откраднеш от призрак е едно, а от жив старец — съвсем друго нещо. Не бяхме учени да бъдем крадци.

Когато слязохме долу, заварихме го седнал. Трепереше от слабост, ала вече не беше толкова уплашен. Фрия му предложи още от сушеното месо, но той се усмихна и поклати глава.

— От селото сте, нали? На колко години сте? Как се казвате?

— Това е Фрия — казах. — А аз съм Тир. Тя е на девет, аз съм на дванайсет.

— Фрия. Тир. — Старецът се изсмя. — Някога такива имена не бяха разрешени, но времената се менят. А знаете ли чия е тази къща? На император Максенций! Ловната му резиденция. На самия Цезар! Той идваше тук на лов за елени, после се връщаше във Вения, в двореца на Траян, и тогава започваше приказен пир, течаха реки от вино, на шишове се въртяха цели еленски бутове… Какво време беше, ах, какво време!

Старецът се закашля, пръскайки слюнки. Фрия го прегърна през слабите рамене.

— Не бива да говорите толкова много, господине. Останахте без сила.

— Права си, права си.

Той я потупа по ръката. Неговата беше мършава като на скелет.

— Колко отдавна беше всичко! А аз още съм тук и пазя хижата — ако Цезар реши пак да половува… ако пак… — В погледа му трепна тъга. — Но вече няма Цезар, нали? Първият консул! Да живее! Да живее Юний Сцевола!

Гласът му се прекърши.

— Консулът Сцевола умря, господине — казах му. — Сега Първи консул е Марцел Турит.

— Умрял? Сцевола? Наистина ли? — Той вдигна рамене. — Новините почти не стигат до мен. Аз съм пазач, никъде не ходя. Пазя хижата, ако…

Естествено не беше никакъв пазач. Фрия още от самото начало беше забелязала приликата между този съсухрен старец и великолепния Цезар Максенций на портрета зад него. Въпреки разликата във възрастта и облеклото — императорът беше не повече от трийсетгодишен, в официална униформа — приликата между двамата беше удивителна: същата дълга брадичка, същият остър ястребов нос, същите проницателни леденосини очи. Това беше царско лице, не можеше да има съмнение. Аз не бях забелязал, но момичетата имат око за тези неща. Този мършав старец беше братът на императора, Квинт Фабий Цезар, последният оцелял от цялото семейство, а значи и настоящ император. Беше се крил от падането на империята и Втората война за обединение.

Той не ни каза нищо за това до третото или четвъртото ни посещение. Продължаваше да си дава вид на обикновен старец, сварен тук от свалянето на стария режим, който просто се опитва да си върши работата с надеждата един ден някой от императорската фамилия отново да отседне в хижата.

Ала малките подаръци, които ни правеше, постепенно го издадоха.

На Фрия подари изящна огърлица от дълги синкави мъниста.

— Египетска е — обясни й. — И е на хиляди години. Учили сте за Египет в училище, нали? Знаете ли, че е бил голяма империя дълго преди да се появи Рим?

Старецът сам окачи огърлицата на шията й с треперещите си ръце.

Същия ден аз получих кожена кесия с пет триъгълни върха на стрели от розов камък, остри като бръснач.

— От Нова Рома са — обясни старецът. — Там живеят червенокожи хора. Император Максенций обичаше Нова Рома, особено Далечния запад, където са бизонските стада, и всяка година ходеше на лов там. Видяхте ли трофеите?

И наистина мрачната прашна стая беше претъпкана с глави на животни, сред тях и огромна бизонска глава с къдрава кафява козина, окачена високо на стената.

Ние му носехме храна, която изнасяхме от къщи, наденички и черен хляб, пресни плодове и бира. Той не харесваше бирата и веднъж доста плахо ме помоли да му донеса вино, ако мога. Да се намери вино никак не беше лесно, защото у дома нямахме, а в магазина не можех да отида — кое дванайсетгодишно момче си купува вино? В крайна сметка откраднах малко от храма, докато помагах на баба ми. Гъсто сладко вино, използваха го за ритуалите. Не знам дали старецът го хареса, но във всеки случай ми беше благодарен. От него разбрахме, че е оцелял с помощта на възрастно семейство, което живеело на другия край на гората. Те му носели храна и вино, обаче от няколко седмици не се мяркали и той трябвало сам да се грижи за прехраната си. Затова беше толкова измършавял. Старецът се боеше да не са болни или умрели, но когато го попитах къде живеят, за да проверя дали са добре, изведнъж стана неспокоен и отказа да ми каже. Това ми се стори странно. Ако бях разбрал кой е, лесно щях да си го обясня, но истината още ми убягваше.

Фрия ми отвори очите същия ден, докато вървяхме към дома.

— Дали според теб е братът на императора, Тир? Или самият император?

— Какво?

— Един от двамата е, сигурна съм. Има същото лице.

— Не знам за какво говориш, сестричке.

— За големия портрет на стената, глупчо. Портретът на императора. Не забеляза ли, че прилича на него?

Помислих си, че се е побъркала. Но когато след седмица отново го посетихме, аз се вгледах внимателно в портрета, после в стареца и този път догадката й не ми се видя толкова странна.

Същия ден той ни даде няколко монети.

— Не мога да ви платя с републикански пари, но вземете тези. В магазина няма да ги приемат, ала някои хора още се интересуват от тях, както чувам. Имали историческа стойност. — В гласа му се прокрадна горчивина. — Това са монети от времето на Максенций, а тези са още по-стари — сечени са от император Лауреол. Аз тогава съм бил дете.

— Все едно гледам вас! — изтърсих аз.

И наистина беше така. Императорът не беше толкова слаб, косата и брадата му бяха подстригани, но иначе възрастният мъж на монетите спокойно би могъл да бъде нашият приятел пазачът. Гледах него, после монетата в ръката си и погледът ми пак се връщаше върху лицето му. Той започна да трепери.

— Не, не, грешиш. Изобщо не приличам на него…

Старецът трепереше от глава до пети. Раменете му се разтърсиха от ридания.

Фрия му донесе вино и то донякъде го успокои.

— Мога ли да ви имам доверие? — попита.

И ни разказа историята си. Цялата истина, която беше таил в себе си дълги години.

Разказа ни за бляскавото си детство преди близо шейсет години. Живот като в приказките, безкрайни пътувания от един дворец в друг, от Рим до Вения, от Вения до Константинопол, от Константинопол до Нишапур. Бил най-младият и най-глезеният от петимата принцове. Един ден щял да стане губернатор на някоя провинции, Сирия или Персия например, но дотогава щял да се наслаждава на разкошния живот на принц.

Едва младият Максенций се възкачил на престола след смъртта на дядо си Лауреол, и започнал ужасът на Втората война за обединение. Империята била срината, а Цезарите — премахнати, за да се възцари отново републиката. За нас това беше тържество на добродетелта и честта над разложението и тиранията, но за ридаещия Квинт Фабий падането на империята не беше просто разтърсваща лична трагедия, а ужасна катастрофа за целия свят.

Ние бяхме добри малки републиканци, обаче онова, което той ни разказа за гибелта на семейството си, ни потресе. От цялата императорска фамилия оцелял само той — успял да се скрие в суматохата. Тогава бил още дете, а сега фактически беше Цезар, но никога и през ум не му беше минавало да предявява някакви претенции. Верни поддръжници на империята му дали селски дрехи и го измъкнали от столицата, която още била в пламъци, и оттогава живеел в изгнание.

— Винаги е имало къде да отседна — обясни той. — В някои градове републиката така и не успя да пусне корени, а някъде дори не са чували за нея. Известно време ме търсиха, но без да се престарават, после се пусна слух, че съм мъртъв. Намериха скелет на момче в двореца и решиха, че е моят. Оттогава вече можех да се движа по-свободно, но винаги съм живял в мизерия и усамотение.

— А кога дойдохте тук? — попитах.

— Преди близо двайсет години. Приятели ми казаха, че хижата е оцеляла и никой не идва насам, така че ще мога да живея тук необезпокояван. Така и стана. И ще остана докрай, колкото и малко време да ми остава.

Той посегна към виното, но ръцете му трепереха толкова силно, че се наложи Фрия да му налее. Старецът го изпи на един дъх.

— Ех, деца, деца! Ако знаехте само какъв свят сте изгубили! Каква лудост беше това — да унищожат империята! Тогава наистина познавахме величието!

— Татко казва, че за обикновените хора е много по-добре, откакто съществува републиката — обади се Фрия.

Изритах я по кокалчето. Тя ме погледна кисело.

— Не искам да кажа нищо лошо за баща ви — поклати глава старецът, — но той вижда само собственото си село. А ние сме научени да обхващаме целия свят с един поглед. Цялата необятна империя. Мислите ли, че волята на боговете е била да я дадат на първия срещнат? На всеки пройдоха, способен да заграби властта и да се обяви за Първи консул? О, не, Цезарите са избрани да поддържат Пакс Романа — всеобщия мир, на който толкова дълго се радвахме. Докато бяхме на власт, цареше мир, вечен и непоклатим. А сега, когато вече ни няма, докога ще трае според вас мирът? Щом един човек може да заграби властта, ще го направи и друг. Ще се появят петима Първи консули наведнъж, помнете ми думата. Или петдесет. И всяка провинция ще пожелае да бъде империя. Запомнете какво ви казвам, деца.

В живота си не бях чувал подобни изменнически думи. И толкова далеч от истината.

Пакс Романа? Никога не беше съществувало подобно нещо. Старият Квинт Фабий ни уверяваше, че по време на империята светът се е радвал на вечен и нерушим мир и така е било двайсет столетия. А Гражданската война, продължила петдесет години? А двете войни за обединение? Да не говорим за постоянните въстания из цялата империя — в Персия, Индия, Британия, Етиопия и къде ли още не. Това просто не можеше да е истина. Пакс Романа съществуваше сега, по време на републиката. Така ме беше учил баща ми и аз му вярвах безрезервно.

Ала Квинт Фабий беше старец и в този живот му оставаха само спомените за изгубеното приказно детство. И през ум не ми минаваше да споря с него. Просто се усмихвах, кимах и му доливах чашата. Двамата с Фрия слушахме като омагьосани, докато той ни разказваше какво е да си принц, заобиколен от приказно великолепие.

Когато същия ден си тръгнахме, старецът отново ни изпрати с подаръци.

— Брат ми беше голям колекционер. Имаше цели къщи, натъпкани с всевъзможни съкровища. Сега вече нищо не е останало, освен запазеното тук. Кой знае какво ще стане с него, когато си отида… Вие бяхте добри с мен и искам да вземете това, което ще ви дам, за да ви напомня за мен и за изгубеното величие.

Фрия получи малък бронзов пръстен, нащърбен и издраскан, със змийска глава отгоре, някога принадлежал на самия император Клавдий. Аз се сдобих с кинжал — не онзи със скъпоценната дръжка, но много красив, от някакво островно кралство във Великия океан. А на двамата даде прелестна малка статуетка, изобразяваща Пан, свирещ на флейтата си — очевидно дело на изкусен майстор от древността.

Статуетката щеше да бъде чудесен подарък за рождения ден на баба ми. Поднесохме й я на другия ден. Мислехме, че ще се зарадва, но за наша изненада и огорчение тя се стресна и се разгневи. Гледаше я с такъв поглед, сякаш й бяхме дали отровна жаба.

— Къде намерихте това нещо?

Стрелнах с поглед Фрия, за да й попреча да каже нещо излишно, но тя ме изпревари:

— Намерихме я, бабо. Изровихме я.

— Изровили сте я?

— В гората — намесих се аз. — Всяка събота ходим в гората на разходка. Има една стара могилка от кал — вчера ровехме в нея и видяхме, че нещо блести…

Тя продължаваше да върти статуетката в ръце. Никога не я бях виждал толкова угрижена.

— Закълнете ми се, че казвате истината! Хайде, закълнете се пред олтара на Юнона! Искам да чуя клетвата ви, а после ще ме заведете при тази могила.

Фрия ме погледна ужасена.

— Май няма да успеем да я намерим, бабо — колебливо изрекох аз. — Нали ти казах, че просто се разхождахме…

Усещах, че бузите ми пламтят, и се запъвах на всяка дума. Не е лесно да лъжеш собствената си баба.

Тя вдигна статуетката пред лицето ми с основата към мен.

— Виждаш ли тези знаци? Това тук е герб. Императорски герб, Тир. Тази статуетка някога е принадлежала на император. Да не искате да ви повярвам, че съкровищата на Цезарите се търкалят безстопанствени из гората? Хайде, заставайте пред олтара и се закълнете!

— Ние просто искахме да те зарадваме за рождения ден, бабо — умолително изрече Фрия. — Не сме го направили със зъл умисъл.

— Разбира се, че не сте, дете. Кажете ми сега, къде намерихте това нещо?

— В къщата с духовете в гората — прошепнах аз.

Какво можех да направя? Тя щеше да ни накара да се закълнем пред олтара.

Ако трябва да сме честни, двамата с Фрия бяхме изменници на републиката. Знаехме го от мига, когато разбрахме кой е старецът — всъщност законният император на Рим в очите на онези, за които империята не беше мъртва. Ясно ни бе, че наш дълг е да отидем при квесторите, но не го направихме. Той беше толкова стар, толкова немощен и кротък. Не виждахме по какъв начин ще е заплаха за републиката. Дори и да вярваше, че революцията е зло и светът може да се радва на истински мир само под управлението на Цезарите.

Бяхме деца и не разбирахме какъв риск поемаме и на каква опасност излагаме близките си.

През следващите няколко дни у дома цареше напрежение. Мама и баба си шепнеха нещо, после разговаряха с баща ми, а през това време ние с Фрия седяхме заключени в нашата стая. Не чухме какво си говорят, но доловихме остри реплики и дори викове. Последва дълга смразяваща тишина и нови разговори. Най-сетне нещата се уталожиха. Баба ми така и не прибави статуетката към малката си колекция от антики, нито заговори повече за нея.

— Разбрах, че сте се мотали из изоставената къща в гората — каза баща ми след около седмица. — Стойте по-далеч от нея. Чухте ли ме добре? Да не сте се доближили повече до тази къща!

Това беше заповед, а ние не бяхме свикнали да пренебрегваме заповедите на баща ми.

Но само няколко дни по-късно чух момчетата от селото да кроят планове как ще отидат в изоставената къща и ще вземат лъскавата пушка на призрака. Изглежда Марк Аврелий им беше разказал същото, което и на мен.

— Ние сме петима, а той е сам — обади се някой. — Призрак или не, ще се справим с него.

— А ако и пушката му е призрачна? — попита друг. — Какво ще я правим тогава?

— Няма такова нещо като призрачна пушка! — отсече първият. — Истинска е. И няма да ни е трудно да му я вземем.

Разказах всичко на Фрия.

— Какво ще правим? — попитах.

— Ще идем да го предупредим. Те ще му направят нещо, Тир.

— Но татко каза…

— Знам какво каза. Старецът трябва да се скрие някъде. Ако се пролее кръв, ние ще сме виновни.

С нея не можеше да се спори. Трябваше да реша — или да ида с нея в гората, или да я оставя да отиде сама. Нямах избор.

— Нещо не е наред — промълви Фрия, когато наближихме къщата. — Не разбирам какво е, но има нещо.

Фрия винаги е знаела неща, които няма откъде да знае. Страхът в очите й уплаши и мен.

Предпазливо се промъкнахме до хижата. От Квинт Фабий нямаше и следа. Приближихме се до вратата и видяхме, че е открехната и извадена от пантите, сякаш е насилвана. Фрия стисна ръката ми. Спогледахме се.

Поех дълбоко дъх.

— Ти чакай тук.

Онова, което видях, ме уплаши още повече. Вътре цареше пълна неразбория. Шкафовете бяха преобърнати, статуите — натрошени на парчета. Някой беше разкъсал картините и те висяха на парцали от стените. Колекцията от оръжия и брони беше изчезнала.

Обиколих стаите, но от Квинт Фабий нямаше и следа. На пода на голямата всекидневна обаче видях пресни петна от кръв.

Фрия ме чакаше разтреперана на верандата и с мъка сдържаше сълзите си.

— Закъснели сме — казах.

Естествено не го бяха сторили момчетата от селото. Разбрах — а сигурно го разбра и Фрия, макар тази мисъл да ни ужасяваше, — че баща ми като добър гражданин сигурно е съобщил на квесторите за намерената в изоставената къща статуетка и това е довело до залавянето на стареца. Така желанието ми да поднеса на баба хубав подарък беше станало причина за смъртта на последния Цезар. Той във всички случаи нямаше да живее дълго, защото беше съвсем слаб и немощен, но вината за онова, което му причиних, ме измъчва и до днес.

Няколко години по-късно, когато голяма част от гората беше изсечена, в старата ловна хижа избухна пожар. Тогава вече бях мъж и помагах в гасенето на огъня. По време на една от почивките попитах началника на пожарната команда, бивш квестор на име Луценций:

— Някога това е била ловна резиденция на императора, нали?

— Да, но много отдавна.

— Когато бях момче, разправяха, че един от братята на императора се криел тук. И че бил заловен от квесторите и убит.

Като че го сварих неподготвен. Той ме погледна удивено и малко загрижено.

— Така ли разправяха?

— Чудя се дали има нещо вярно в това. Че бил Цезар, де.

Луценций отмести поглед.

— Той беше скитник. Стар бездомник и лъжец. Може да е разправял някакви фантастични истории на доверчивите деца, но си беше един стар, мръсен бездомник и лъжец.

Луценций ме изгледа втренчено и се отдалечи, крещейки на хората си, че развиват неправилно маркуча.

Мръсен стар бездомник — да. Но не и лъжец.

И до днес е пред очите ми — жалка останка от времето на империята, стара и похабена. Сега, когато самият аз съм стар, вече разбирам някои неща, които той казваше. Не споделям вярата му, че за да има мир, непременно трябва да има Цезар, защото и Цезарите са хора. Също като консулите, дето ги смениха. Но може би беше прав, когато ни убеждаваше, че времето на Цезарите е било мирно.

Защото сега разбирам, че понякога и войната може да бъде един вид мир. Гражданската война и двете войни за обединение са опит на разкъсаната империя да стане отново едно цяло, за да се върне мирът. Тези неща никак не са прости. Втората република далеч не е толкова идеална, колкото си мислеше баща ми, не е идеална и империята. Но едно е сигурно — господството на Рим над света го беше предпазило от още по-големи беди. А ако го нямаше Рим? Ако всеки можеше да започне война срещу съседите си с надеждата да създаде своя империя? Какво безумие би се развихрило тогава! Но боговете са създали римляните, а римляните са дали на света мира. Не съвършения мир, но най-добрия, който може да съществува в един несъвършен свят. Така мисля днес.

Във всеки случай Цезарите са мъртви, мъртви са и всички онези, за които разказвам, дори малката ми сестричка Фрия. Аз съм само един старец от Втората република, който разсъждава върху миналото и се мъчи да види някакъв смисъл в него. Още пазя странния кинжал, дето Квинт Фабий ми подари, онзи с вълнистото острие, донесен от далечен остров в Тихия океан. От време на време го изваждам и дълго го гледам. Очите ми вече са замъглени и не мога да различа миниатюрния императорски герб, гравиран на дръжката преди петстотин години. Не виждам и четирите дребни букви върху острието — SPQR. Майсторът, който ги е издълбал, трябва да е бил някой къдрав дивак, но и те са граждани на Римската империя. Както впрочем и всички ние, дори и днес, в дните на Втората република. Всички сме такива.

2723 О.Р.: Към обетованата земя

Дойдоха за мен по обед, в часа на Аполо, когато само луд би пожелал да излезе в пустинята. Имах много работа и никак не ми се искаше да ме отвличат. Но да ги накараш да се вслушат в здравия разум беше като да обърнеш течението на Нил. Те не бяха разумни хора. Очите им имаха метален блясък, а устните им бяха плътно стиснати по начин, който недвусмислено издаваше фанатизъм. Докато шетаха из малкия ми разхвърлян кабинет, ръчкаха из натрупаните на купчини книги и ровеха из ръкописа на почти завършената ми история на падането на империята, приличаха на стихийно бедствие, на двама оживели египетски богове, пред които бях безсилен.

По-възрастният и по-висок от двамата се наричаше Елиазар. За мен обаче беше Хор заради големия си, извит като клюн нос. Приличаше на египтянин и беше облечен с бяла египетска роба. Другият, набит и мускулест, имаше маймунското лице на Тот и се казваше Леонардо ди Филипо. Римско име и видът му беше такъв, но аз знаех, че е толкова римлянин, колкото и аз. И двамата говореха еврейски, при това с лекота, непостижима за чужденец. Бяха израелити, хора от собственото ми племе. Може би бащата на Ди Филипо не беше от нашата вяра, а може просто да му се искаше да е един от господарите на света, а не член на забравено от Бога племе. Така и не узнах.

Елиазар гледаше ту мен, ту снимката от военното ми досие, после пак мен, сякаш се съмняваше, че наистина съм Натан бен Симеон. Снимката беше правена преди петнайсет години. Тогава брадата ми още беше черна. Най-сетне огледът като че го удовлетвори и ми нареди бързо да си стегна куфара, сякаш ще прекарам почивните дни в Александрия.

— Моше ни прати да ви отведем при него — каза той. — Моше има нужда от вас. Ще ви възложи важна работа.

— Моше ли?

— Вождът — изрече Елиазар с благоговение, сякаш говореше за фараон или най-малкото за Първия консул. — Вие още не знаете нищо за него, но ще научите. Скоро цял Египет ще го познава. Цял свят.

— Какво иска от мен вашият Моше?

— Да напишете историята на неговия Изход — обясни Ди Филипо.

— Не се занимавам с антична история — казах.

— Не говорим за антична история.

— Но това е било преди три хиляди години и днес се знае само, че нищо не се е получило. Пълен провал и толкова.

Ди Филипо ме изгледа безизразно за миг.

— Не става дума за това. Изходът е сега. Той тепърва предстои, истинският Изход. Първият е бил грешка, несполучил опит.

— И този ваш Моше иска да го повтори, така ли? Защо? Първият провал не му ли стига? Защо му е притрябвал още един? Къде ще намерим нещо по-добро от Египет?

— Ще видите. Това, което прави Моше, няма равно в историята.

— Стига! — прекъсна го Елиазар. — Трябва да тръгваме. Пригответе си багажа, доктор Бен Симеон.

Значи наистина имаха намерение да ме отведат. Усетих как ме пронизват страх и недоверие. Наистина ли се случваше това? Не можех ли да им се противопоставя? Не биваше да го допускам. Време беше да проявя твърдост, да защитя авторитета си на учен. Едва ли щяха да си послужат със сила — все пак бяха евреи, а евреите уважават учените. Поклатих глава.

— Боя се, че няма да стане. Не ми е възможно.

Елиазар направи едва забележим жест и Ди Филипо се приближи плътно до мен. В цялата му поза се долавяше заплаха.

— Хайде, побързайте — тихо изрече той. — Отвън ни чака кола. Имаме четири часа път, а Моше каза да ви отведем при него преди залез.

Отново се почувствах безпомощен и уязвим.

— Моля ви, имам работа и…

— Зарежете я, професоре. Стягайте си багажа, ако не искате да тръгнете без него.

Улицата беше тиха и пуста, както обикновено по това време. По обяд, когато слънцето се издига високо, Мемфис изглежда изоставен. Вървях между двамата мъже като пленник и се опитвах да запазя спокойствие. Когато се обърнах да погледна за последен път очуканите сиви фасади на къщите в Еврейския квартал, където бях живял цял живот, не можах да не се запитам дали ще ги видя някога отново. Какво ще стане с книгите ми, кой ще ги запази? Това ми приличаше на лош сън.

От запад духаше силен прашен вятър, от който небето почервеняваше и сякаш цялата Делта беше обхваната от пламъци. Жегата беше непоносима. Въздухът миришеше на прегоряла мазнина, на портокалов цвят, камилски тор и дим. Колата беше паркирана точно зад огромната порутена статуя на фараона на площад Аменхотеп, може би с надеждата за малко сянка, но по това време сянка нямаше и вътре беше задушно като в пещ. Ди Филипо караше, а Елиазар беше до мен на задната седалка. Седях неподвижно и почти не дишах, сякаш това можеше да намали някак моята уязвимост, но когато Елиазар ми предложи цигара, я сграбчих жадно и с настървение. Той ме погледна изумен.

Заобиколихме Хиподрума и Голямата базилика и се вляхме в потока от коли по Свещения път. Значи щяхме да се отправим на изток, през пустинята. Не питах нищо. Бях уплашен, ядосан и може би малко любопитен. Това съчетание от чувства ме парализираше. Ето защо седях тихо и тайничко се молех тези хора и техният вожд по-бързо да ме оставят на мира, за да мога да се върна към работата и книгите си.

— Как го мразя този Мемфис! — промърмори Елиазар. — Такава мръсотия!

За мен градът винаги е бил красив и величествен, един от най-великите градове на света. Всички твърдят така и аз им вярвам, макар никога да не съм излизал от Египет.

От двете страни на Свещения път се редят храмове — на Изида, на Сарапис, на Юпитер Амон и всички останали богове, между петдесет и сто на брой. Няма храм само на Единствения Истински Бог, на когото евреите предпочитат да отдават почести скромно и в уединение зад стените на своя квартал. Богове от цялата земя са задръстили Мемфис като калта на Нил. Разбира се, днес никой не ги взема насериозно, дори и така наречените вярващи. Епохата ни е доста далеч от религията. Само в светилището на Митра и в храма на Юпитер Амон могат да се видят повече поклонници. Хората обаче отиват там повече да поговорят по работа, да се видят с приятели, да поискат някоя услуга. Останалите храмове са по-скоро музеи. Никой не влиза в тях, освен римските и японските туристи, но те си стоят, както са стояли хиляда години. Тук нищо не се руши.

— Погледнете ги! — презрително подметна Елиазар, когато подминавахме огромния полуразрушен Сарапион. — Противно ми е да ги гледам! Каква глупост! Какво прахосничество! Всичко това е построено с потта на дедите ни.

Всъщност в това няма много истина. По времето на първия Мойсей наистина сме участвали в строителството на пирамидите, но сме твърде малко, за да представляваме сериозна работна сила. Дори и днес, след четири хиляди години, все още сме само двайсетина хиляди, изгубени сред милионното море на египтяните. Етнографска рядкост, капка в човешкия океан, със значение единствено за самата себе си.

Улицата с храмовете преминава в мост, изящен и блестящ от стомана — мостът на Август Цезар. Прекосяваме реката и се озоваваме в гъсто населеното предградие Хикупта на източния бряг с неговите пазари за кожа и злато, с безбройните кафенета и лабиринта от средновековни улички. После и Хикупта се разтваря в гъсталака от смокинови дървета и захарна тръстика. Нататък са маслиновите градини и финиковите палми, а след тях внезапно започва гола безплодна земя, червеникава и суха. Пустотата и самотата ме притискат като тежък товар. Слънцето сипе жар отгоре ни. Започвам да се боя, че ще се опечем живи в тази пещ.

Моторът се задави и се закашля. Мрачното изражение на Елиазар ми подсказа, че ако колата се счупи, с нас е свършено. От тръгването ни спътниците ми почти не бяха проговорили, но сега в тази сурова пустиня съвсем се смълчаха. Никой от нас не смееше да помръдне, сякаш колата се беше превърнала в гробница. Бавно продължихме напред, сковани от страх, че моторът всеки момент ще заглъхне. В непоносимата горещина всяко дихание изискваше огромно усилие. Дрехите ми бяха залепнали за тялото. Отначало пътят беше широк и с хубава настилка, но постепенно се стесни, докато накрая се превърна в тясна бяла ивица, полузасипана от пясъка. По времето на империята по-добре са се грижели за пътищата, мина ми през ума. Но сега е ерата на консулите и в далечните провинции всичко се разпада, само че никой не го е грижа.

— Знаете ли накъде сме тръгнали, докторе? — попита по някое време Елиазар, след като бяхме мълчали повече от час.

— На изток, струва ми се — отвърнах с пресъхнало гърло.

— Точно така, на изток. Но се движим по същия път, по който е вървял първият Мойсей, докато се е опитвал да отведе хората си по-далеч от оковите. Към Горчивите езера и Червено море. Там ги застига армията на фараона и десет хиляди невинни хора загиват, удавени в морето.

Гласът му трепери от сподавен гняв, сякаш това, за което говори, е станало вчера, а той го е научил не от Книгата на Аарон, а от сутрешния вестник. Свих се под гневния му поглед и се загледах навън.

— Замислял ли сте се някога върху това, доктор Бен Симеон? Че са ни настигнали и са ни издавили в морето? Че половината ни народ е загинал само за един ден? Че майките с невръстни деца на ръце са били премазвани от колесниците на фараона?

— Било е много отдавна — смотолевих безпомощно.

Още в същия миг си дадох сметка колко глупаво звучи това. Нямах намерение да омаловажавам трагедията на Изхода. Исках само да кажа, че раните са зараснали, че някак сме успели да оцелеем, да преживеем катастрофата и да се приспособим към живота на Нил, най-напред под властта на фараоните, после на техните завоеватели гърците и накрая на римляните, покорили гърците. Империята се беше разпаднала, на нейно място беше дошла жалката и нелепа република, а ние още съществувахме.

Но за Елиазар това изглежда прозвуча кощунствено — сякаш се бях изплюл върху Завета.

— Било е много отдавна! — повтори той язвително. — И затова трябва да го забравим, така ли? Трябва ли да забравим и Патриарсите? Да забравим Писанието? Египет ли е земята, която Господ ни е отредил? За това ли ни е избрал той — да бъдем роби на фараоните вовеки веков?

— Исках само да кажа…

Онова, което исках да кажа, не го интересуваше. Очите му искряха, лицето му пламтеше, на челото му се беше издула дебела вена.

— На нас ни е отредено величие. Господ е благословил Авраам и е казал, че ще умножи семето му колкото са звездите в небесата, колкото е пясъкът на брега. И чрез неговото семе всички народи по земята ще бъдат благословени. Чувал ли сте някога тези думи, доктор Бен Симеон? Мислите ли, че означават нещо, или са само празно самохвалство на дребни пустинни вождове? Не, казвам ви, на нас ни е отредено да бъдем велики, да разтърсим света. Твърде дълго се възстановявахме от катастрофата в Червено море. Само час или два — и всичко щеше да бъде различно. Цялата история. Щяхме да стигнем Синай и плодородните земи отвъд. Щяхме да създадем там свое царство, както пише в Завета. Щяхме да накараме света да се вслуша в грохота на Неговия глас. Днес целият свят щеше да ни гледа така, както гледа римляните вече двайсет столетия. Но още не е късно. Родил се е новият Мойсей и той ще успее там, където първият не е успял. Ние ще излезем от Египет, доктор Бен Симеон, и ще вземем онова, което ни се полага по право! Най-сетне, след толкова много време!

Той се облегна назад, разтреперан и потен, явно изтощен от собственото си красноречие. Не направих опит да споря. Не можеш да се бориш със силата на подобно убеждение, пък и какво ли бих спечелил от това? Нека си вярва — и в божието предопределение, и в своя нов Мойсей, и в тържеството на Израил. Аз самият виждах нещата по-иначе, не в толкова романтична светлина, донякъде цинично. Бих могъл да си представя, че децата на Израил са успели да избягат от робството и да стигнат до Синай и плодородната Палестина. И какво тогава? Щяха да владеят света ли? Кое в нашата история, в нашия национален характер и темперамент би могло да наведе на подобна мисъл? Щяха да проповядват Йехова на езичниците? А те биха ли ги разбрали? Не. Мисля, че винаги ще си останем един по-особен народ, малък и упорит, вкопчен във вярата в Единствения Бог сред толкова много хора, които искат да вярват в други богове. Можехме да покорим Палестина, Сирия, дори да стигнем по-далеч, до Великото море. Но тогава щеше да има асирийци, вавилонци, перси, гърците на Александър, които щяха да са ни трън в очите. И особено скучните флегматични римляни, чиято съдба е да покоряват всяко ъгълче на планетата и да го превръщат в римска провинция с римски пътища, мостове и бордеи. Вместо да живеем в Египет при сегашния фараон, марионетка на Първия консул, ще живеем в Палестина под управлението на някой дребен прокуратор, проконсул или префект, ще говорим с господарите си на гръцки или латински вместо на египетски, но всичко останало ще си бъде същото. Не казах обаче нищо на Елиазар. С него бяхме различни хора. Душата и въображението му бяха по-големи и по-възвишени от моите. Освен това беше по-силен и по-темпераментен. Ако оспорех историческите му теории, можеше да ме удари в гнева си и тогава кой от двамата щеше да се окаже по-мъдър?

Слънцето се плъзна зад нас и вятърът смени посоката си, така че сега пясъкът биеше право в предното стъкло. Виждах тъмни очертания на планини на юг и пред нас, далеч отвъд пролива, разделящ Египет от Синайската пустош. Беше късно следобед и скоро щеше да се стъмни. Внезапно пред нас изникна село.

Приличаше повече на временен лагер — няколко десетки ламаринени бараки и измазани с кал тръстикови колиби. Тук-там светеха карбидни лампи. Виждаха се три-четири разпадащи се камиона и няколко очукани стари коли, пръснати из цялото селище. В центъра беше изкопан кладенец и от него във всички посоки тръгваше грозна плетеница от голи тръби. Недалеч се издигаше по-голяма солидна сграда с ламаринен навес отпред, под който бяха паркирани още камиони.

Бяхме пристигнали в тайния щаб на някаква нелегална организация, но никой не си бе направил труда да го замаскира или да го защити. Тази безплодна пустош сама по себе си е достатъчна защита — никой нормален човек не би дошъл тук без основателна причина. Полицейските патрули не излизат от големите градове, а на цивилните държавни служители не им е работа да душат къде какво става. Живеем в упадъчна епоха, но поне е спокойно и хората не се боят.

Елиазар изскочи от колата и ми даде знак да го последвам. Тръгнах след него. След часовете, прекарани в една и съща поза, крайниците ми бяха изтръпнали и вдървени. От вонята на бензинови пари започна ми се гади. Дрехите ми бяха вкоравени от засъхнала пот. Вечерната прохлада още не се усещаше и въздухът беше горещ и неподвижен, без хилядите познати градски миризми. Сърцето ми се сви — ако на Луната имаше въздух, сигурно щеше да е такъв.

— Това място се казва Бет Израел — каза Елиазар. — Столицата на нашия народ.

Бях попаднал не просто сред фанатици, а сред луди с мания за величие. Или двете неща вървят заедно?

Към нас изтича жена, облечена в мъжки дрехи. Беше млада и много висока, с широки рамене и гъста тъмна грива, а очите под нея светеха със същия фанатичен блясък като на Елиазар. Носът й беше извит като неговия, но това я правеше дори още по-привлекателна.

— Сестра ми Мириам — представи я той. — Тя ще ви помогне да се настаните. Сутринта ще ви разведа наоколо и ще ви обясня какво се иска от вас.

Елиазар си тръгна и ме остави сам с момичето.

Мириам беше невероятна. Понечих да си взема чантата, но тя настоя да я носи и тръгна с такава бърза крачка, че едва я догонвах. Бяха ми приготвили отделна барака, напълно самостоятелна и малко встрани от останалите. Имаше походно легло, бюро и пишеща машина. В дъното беше поставен леген, а от тавана висеше една-единствена гола крушка. Мириам разопакова вещите ми и постави чистите дрехи в едно шкафче, а няколкото книги, които бях взел, нареди до леглото. После напълни легена с вода и ми каза да се съблека. Погледнах я объркан.

— Не можете да останете с тези дрехи — обясни тя. — Докато се миете, аз ще ги занеса за пране.

Можеше да ме почака отвън, но тя не го направи. Скръсти ръце и зачака, демонстрирайки с целия си вид нетърпение. Вдигнах рамене и й дадох ризата си, но тя не помръдна. Това беше нещо съвсем ново за мен — пълно пренебрежение към приличието. Имал съм малко жени, а откакто почина съпругата ми — нито една. Как да се съблека пред това момиче, което можеше да ми бъде дъщеря? Мириам обаче настоя и в крайна сметка свалих всичко от себе си. Голотата ми изглежда не й направи никакво впечатление. Тя излезе, а аз се измих набързо и навлякох чистите дрехи, за да не ме свари гол. Мириам обаче се забави, а когато се върна, носеше поднос с вечерята ми — каша, някаква агнешка яхния и малка бутилка бистро червено вино. Останах сам. Нощта се беше спуснала над пустинята, черна и необятна, с ярки като маяци звезди. Нахраних се и излязох от бараката да погледам. Струваше ми се нереално, че са ме отвлекли по този начин, че съм на това чуждо място, а не в малкия ми, затрупан с книги апартамент в Еврейския квартал. Тук обаче цареше спокойствие, каквото не съществуваше в Мемфис. Някъде в далечината блещукаха светлинки. Чух смях, звън на китара. Някой запя стара еврейска песен с дълбок, богат глас. Макар и пленник, почувствах как ме завладява спокойствието на това място. Ако имах повече кураж, щях да отида и да се запозная с тези хора. Но аз бях чужденец и се боях. Останах дълго в мрака, заслушан в гласовете и песните. По някое време захладня и трябваше да се прибера. Лежах буден до сутринта и се въртях в леглото. Но изглежда все пак съм подремнал малко, защото сутринта в главата ми се въртяха откъслечни спомени за объркани сънища, в които имаше конници, колесници и мъже с копия, а гневният чернобрад Моше държеше високо над главата си скрижалите.

Плахо девойче ми донесе закуската, а малко след това дойде и Елиазар. В бъркотията на предния ден не бях забелязал колко е огромен. Тогава ми се стори просто едър, но сега видях, че е истински великан, цяла педя по-висок от мен. Лицето му беше червендалесто, а гъстите черни къдрици се спускаха до раменете му. Беше съблякъл египетската роба и днес беше облечен като римлянин, с отворена бяла риза и панталони в защитен цвят.

— Знаете ли — каза той, — вие наистина сте човекът, който ни трябва, не може да има съмнение. С Моше много пъти сме обсъждали книгите ви. И двамата смятаме, че никой не умее като вас да вникне в логиката на историята, да разбере неизбежността на процесите, произтичащи от самата човешка природа.

Не отвърнах нищо.

— Представям си колко сте ядосан, че ви отвлякохме по този начин. Но вие сте ни жизнено необходим, а бяхме сигурни, че никога няма да се съгласите да дойдете по собствено желание.

— Жизнено необходим? — повторих.

— Великите събития имат нужда от велики хронисти.

— А вашето движение…

— Елате.

Елиазар ме поведе през селото, но онова, което успях да извлека от нашата обиколка, беше удивително малко. Той се движеше и обясняваше механично, сякаш четеше предварително подготвена лекция, а на въпросите ми отговаряше уклончиво. Голямата сграда с ламаринения покрив била фабриката, в която се ковял Изходът, така ми каза той, но не пожела да отговори на нито един мой въпрос. Показа ми къщата на Моше, същата примитивна барака като моята. Самият Моше обаче не успях да видя.

— Ще се запознаете с него, има време — обеща Елиазар.

Две от бараките се величаеха с гръмките имена синагога и библиотека, а в трета се помещаваше електрическият генератор. Помолих да се отбием в библиотеката, но той само вдигна рамене и продължи нататък. Отзад се редяха още къщи, които предния ден не бях забелязал.

— Тук живеят петстотин души — осведоми ме Елиазар. Това беше далеч повече, отколкото очаквах.

— Всички ли са евреи? — попитах.

— А вие как мислите?

Бях изненадан, че толкова много хора от нашата общност са се заселили в пустинята, а аз не съм чул нищо. Вярно, водех уединен живот на учен, но все пак петстотин израелити — това означаваше един на всеки четиридесет! За нас това е истинско преселение. И сред всичките тези хора да нямам нито един познат или поне познат на мои приятели? Странно. Е, възможно беше повечето да идват от Александрия. Във всеки случай не срещнах нито едно познато лице по улиците.

От време на време Елиазар подмяташе нещо за предстоящия Изход, но думите му бяха съвсем мъгляви. Сякаш държеше лъскава играчка и я премяташе в ръце, но така, че да видя блясъка, а не формата й. Нямаше смисъл да питам повече. Беше ясно, че ще ми каже само онова, което той пожелае. Дразнеше ме тайнствеността, обгръщаща грандиозния им замисъл. Щом искаха да напуснат Египет, защо просто не го направеха? Границите не се охраняваха. Вече две хиляди години не бяхме роби на фараоните. Елиазар и приятелите му можеха да се заселят където пожелаят — в Палестина, в Сирия, в Галия или Испания, та дори и в Нова Рома, ако щете. Републиката малко я беше грижа накъде са тръгнали шепа евреи-фанатици. Защо беше тогава цялата тази помпозност, тайнственост, заговорнически дух? Дали тези хора не замисляха нещо наистина изключително? Или просто бяха луди?

Следобед Мириам ми донесе дрехите, изпрани и изгладени, и ми предложи да ме запознае с някои от приятелите си. Селото беше тихо — всички били на работа, така ми обясни тя. Но пред една от къщите бяха насядали няколко души, все млади хора. Тя ми ги представи — Дебора, Рут, Рубен, Исак, Йосиф, Саул. Посрещнаха ме с голямо уважение, дори благоговение, но веднага след това се върнаха към оживения си разговор, сякаш бяха забравили за присъствието ми. Йосиф беше мургав, гладък и строен и се държеше с Мириам свойски, сякаш бяха близки приятели, дори повече от приятели, често довършваше изреченията вместо нея и докосваше ръката й. Кой знае защо, това ме разстрои. Съпруг ли й беше? Или любовник? А какво всъщност ме интересуваше? И двамата бяха достатъчно млади да ми бъдат деца. Какво ми ставаше, за Бога?

Неочаквано и изумително бързо отношението ми към хората, които ме бяха отвлекли, започна да се променя. Повечето се оказаха много приятни, мили и сърдечни. И макар да бях пленник, скоро се почувствах сред тях като у дома си.

През първите два дни ми беше позволено да науча единствено, че тук хората са енергични и решителни, повечето млади и всички без изключение интелигентни и че влагат цялата си душа в някакво грандиозно начинание, което според тях ще разтърси света. Презираха стерилното чуждо общество, в което живееха, жадуваха за свобода и светлина, бореха се да създадат нов свят. Но как? С какви средства? Сигурен бях, че ще ми кажат повече, когато му дойде времето, а засега ме наблюдаваха, изпитваха ме, опитваха се да разберат дали могат да ми поверят тайната си.

Каквато и да беше тази огромна изненада, с която щяха да зашеметят републиката, аз им желаех успех. Може да съм стар и плах, но в никакъв случай не съм консервативен. Промяната е залог за развитието, а империята, сега заменена от републиката, беше враг на всякакви промени. Двайсет столетия Рим притискаше хората в железните си обятия. Създадената от него цивилизация беше куха, животът на повечето от нас — празен и безсмислен, лишен от ценности и стремежи. Той приемаше и поглъщаше всевъзможни божества и чужди нрави, нивелираше всичко и го лишаваше от съдържание. Самата връзка между човека и бога беше прекъсната и не ни оставаше друго, освен да се кланяме на установения от векове ред, на светата стабилност на световното управление. От години вече чувствах, че така не може да продължава повече, че е нужна революция, която да помете всички закостенели отношения и вкоренени предразсъдъци. Дали замисленият Изход нямаше да доведе тъкмо до това? Дълбоко в себе си се надявах да е така. Защото империята беше мъртва, но не го знаеше. Като някакъв огромен издъхнал звяр тя се беше проснала върху душата на човечеството и я притискаше и душеше. Звяр толкова огромен, че вестта за смъртта му още не беше достигнала до крайниците му.

На третия ден на вратата ми почука Ди Филипо.

— Вождът иска да ви види.

Вътре къщата на Моше не се различаваше особено от моята, като се изключат отрупаните с книги рафтове. Самият той беше по-дребен, отколкото очаквах, нисък и набит, но излъчваше огромна сила. Не беше нужно да ми казват, че е по-големият брат на Елиазар — личеше от пръв поглед. Имаше същата буйна тъмна грива и пламтящи очи, същия извит нос, но набитото му телосложение създаваше впечатлението, че напиращата отвътре сила всеки миг ще го взриви. Иначе изглеждаше стабилен, уравновесен и сериозен. И малко плашещ.

Той обаче ме посрещна топло и се извини за грубия начин, по който ме бяха отвели, после посочи редицата мои книги на един от рафтовете:

— Вие познавате републиката по-добре от всеки друг, доктор Бен Симеон. Колко прогнила и слаба е зад бляскавата фасада, зад приказките за всеобща любов и братство между хората. Колко гибелно е влиянието й и колко крехка е силата й. Сега светът чака нещо ново, но какво ще бъде то? Не е ли в това въпросът, доктор Бен Симеон? Какво ще бъде новото?

Тази реч явно беше обмислена и подготвена предварително с цел да ми направи впечатление и да ме привлече за каузата. Всъщност най-поразителни от всичко бяха страстта и убеждението му. Той говори така известно време, привеждаше аргументи и засягаше въпроси, които отдавна не бяха нови за мен. За него Римската империя също беше мъртъв организъм и нищо не можеше да го съживи. Дали империя или република — нямаше значение. Все същата световна държава, чието съществуване беше немислимо в съвременната епоха. Не можеше да не направи впечатление възраждането на националистките идеи, уж изкоренени преди хилядолетия. Търпимостта на Рим към местните религии, обичаи и управници беше мъдра политика в продължение на векове, но тя носеше в себе си семената на унищожението на империята. Религиозното многообразие, насърчавано от Рим, не заздравяваше вярата, а я обезценяваше. Само най-примитивните хора и такива затворени общества като нашето все още продължаваха да вярват в нещо. Общество, което проявява търпимост към всички богове, всъщност не вярва в нито един. А общество без вяра е като кораб без кормило, дори без посока. Скоро той щеше да бъде обхванат от пожар, какъвто историята не познава.

— А вашият Изход? — попитах. — Той какво общо има с това, за което говорим?

— Краят е близо — заяви Моше. — Не бива да позволяваме да бъдем унищожени от хаоса, който ще настъпи след падането на републиката, защото ние сме оръдие на Бога в неговия велик замисъл и трябва да оцелеем. Елате, ще ви покажа нещо.

Излязохме навън и почти веднага пред вратата спря една от очуканите стари коли. Зад волана беше мургавият Йосиф. Моше ме покани с жест да се кача и не след дълго вече напускахме селото по неравния път сред ниски каменисти дюни. След десетина минути заобиколихме голям хълм, отвъд него се простираше широка плоска равнина. И за свое изумление там видях нещо, което най-малко очаквах да видя. Странно съоръжение от сребрист метал, цялото в тръби, кацнало върху шест тънки паешки крака на трийсетина метра над земята, а отдолу сред всевъзможни машини и кабели сновяха забързани работници.

Първата ми мисъл беше, че това е някакъв идол, Молох, Ваал, и си представих как хората от Бет Израел, намазани със свинска мас, танцуват около него под звуците на барабани. Тази мисъл, разбира се, беше нелепа.

— Какво е това? — попитах. — Някаква скулптура?

Моше беше възмутен.

— На такова ли ви прилича? Не, това е летателен апарат. Свещеният ковчег.

Гледах го невярващо.

— Прототипът на звездолета ни — обясни той. — Ще полетим с такива кораби към звездите, към Бога, към Неговата светлина. И там ще се заселим, в новия Едем, който ни чака в друг свят, докато дойде времето някои от нас да се върнат на Земята.

— Нов Едем… в друг свят…

Не вярвах на ушите си. Кораб, който да плава между звездите, както римските кораби плават между континентите! Възможно ли беше? Нали римските инженери, най-талантливите от тях, вече бяха обсъждали въпроса за пътуванията в Космоса и бяха стигнали до извода, че това е технически неосъществимо и безсмислено!

Поклатих глава.

— Какъв друг свят? Къде е той?

Той отмина въпроса ми с величествено презрение.

— Най-добрите ни умове от пет години работят, за да стигнат до това, което виждате пред себе си. Сега времето за изпитание настъпи. Най-напред едно кратко пътуване — до Луната и обратно, после истинското пътешествие до новия свят, който Бог е обещал да ми покаже. Пионерите ще основат първото селище и после ще тръгнат нови кораби, докато всички израелити от Египет стигнат до обетованата земя… — Очите му пламтяха. — Това ще бъде нашият дългоочакван Изход! Какво ще кажете, доктор Бен Симеон?

Искаше ми се да кажа, че за пръв път се сблъсквам с подобно безумие, а Моше е луд, повел своите — и моите — хора към неизбежна катастрофа. Това беше мечта, трескава фантазия на болен мозък. Бих предпочел да танцуват голи около това нещо под биенето на барабани, отколкото да поемат в него към мрака на Космоса. Ала Моше ме хвана за ръката и ме повлече надолу към площадката. Отблизо корабът изглеждаше огромен и някак странно крехък. Моше се изкачи по стръмна стълбичка и ми даде знак да го последвам. Влязохме в нещо като кабина в тясната горна част на кораба. Видях множество екрани, проводници, скали и още много неща, все непознати. Спираловидна стълба водеше надолу към помещението, където щеше да спи екипажът, а под него, според обясненията на Моше, били ракетите, които ще изведат ковчега в открития Космос.

— А ще проработи ли? — успях най-сетне да попитам.

— Можете да не се съмнявате — отвърна той. — Най-добрите ни умове са работили върху този проект.

Той ме запозна с някои от тях. Най-възрастният едва ли имаше повече от двайсет и пет години. Заеха се да ми обясняват теорията на въздухоплаването, но без особен успех. Не разбрах и една десета от обясненията им, ала в ума ми започна да се оформя представата за гигант, разкъсващ оковите си, за да се оттласне от Земята и да полети волно към непознати небесни владения. Защо не? Защо не? Според тях беше нужно само добро гориво и управляема експлозия. Да, защо не? Само след няколко минути вече вярвах, че този звездолет може да се издигне върху огнен стълб и да отлети към мрака на Космоса. Когато след около час Моше ме измъкна навън, вече не се съмнявах в това.

Йосиф ме закара в селото сам. За последен път видях Моше да стои на люка на кораба си и да се взира нетърпеливо в нажеженото небе.

Същия следобед Елиазар отново ми напомни, че задачата ми е да опиша всичко, което предстои да видя. Опитах се да протестирам с аргумента, че е по-добре да потърсят някой журналист, ориентиращ се в науката. Той обаче възрази, че не им трябва журналист, а човек, който разбира историческия процес. Стана ми ясно, че от мене не се иска журналистическо или историческо описание, а труд, който да притежава белезите на Свещено писание. Те искаха от мен да напиша Изход, или Книга на Втория Мойсей.

Дадоха ми стая в библиотеката и ми отвориха архива си. Показаха ми откровенията на Моше, писмата до близки приятели, бележките и манифестите му, обосноваващи нуждата от Изход, далеч надхвърлящ по мащабите си онова, което далечният му съименник беше замислил преди хилядолетия. Проучвах техническа документация и купища трактати, доказващи историческата необходимост от космически полети. Накрая понаучих нещичко и за самата конструкция на звездолетите.

През цялото време Мириам ми помагаше. Работехме рамо до рамо, затворени в тясната стаичка. Младостта, красотата, блясъкът на очите й ме караха да треперя. Копнеех да протегна ръка и да я докосна, да погаля ръката й, рамото, лицето й. Но бях твърде плах. Боях се, че ще се изсмее, ще се разгневи, ще ме погледне с презрение, дори с отвращение. Страхът на застаряващ мъж, че ще бъде отблъснат. Но не беше само това. Тя беше сестра на двамата пламенни пророци и кръвта във вените й сигурно беше гореща като тяхната. Боях се, че докосването ще ме изпепели.

Моше беше определил за полета двайсет и третия, празничен ден на тишри, 5730 година по нашия календар и 2723 година по римския. Денят беше ярък, сух и безоблачен, а слънцето пламтеше като нажежена жарава. От три дни работата на площадката не спираше, но само специалистите имаха достъп до кораба. Сега обаче цялото село се беше изсипало там да наблюдава излитането.

Кабелите и машините бяха разчистени. Корабът стоеше насред площадката самотен и някак уязвим — блестяща метална игла, стройна и крехка. Районът беше ограден с въжета. Трябваше да стоим далеч, защото имаше опасност пламъците от ракетните двигатели да ни обгорят.

Екипажът се състоеше от трима мъже и две жени — Юдит, Леонардо ди Филипо, приятелят на Мириам Йосиф и една жена, която не бях виждал. Петият естествено беше Моше. Това беше неговият ковчег, неговото голямо приключение, неговата мечта. Той щеше да сложи шлема и да поведе своя Изход, този път към звездите.

Последен на кораба се качи той. Всички гледахме със затаен дъх. Петимата бяха облечени в униформи от бял сатен, ослепителен под ярките слънчеви лъчи, и странни шлемове с очила, наподобяващи тези на водолазите. Изкачиха се един по един по стълбата, обърнаха се да ни погледнат и се скриха във вътрешността на кораба. Моше се поколеба за миг, преди да влезе, сякаш четеше молитва, а може би просто искаше да се наслади докрай на радостта си.

Зачакахме. Дълго, невъобразимо тягостно очакване. Изминаха може би двайсет минути, а може би и час. Никой не проговаряше, сякаш бяхме каменни статуи.

Внезапно се чу оглушителен трясък като от гръмотевица и рев като от гърлата на хиляди бикове. От земята около кораба изригна черен дим и лумнаха ослепителни пламъци. Изход се издигна на няколко метра и увисна, сякаш застинал завинаги.

Най-сетне корабът тръгна нагоре, като отначало се разтърси, после пое по-плавно, накрая излетя стремително като стрела към яркосиния небесен свод. Поех си трескаво дъх — и миг по-късно вече ликувах заедно с останалите. Сълзи на изумление и радост се стичаха по лицето ми. Хората около мен също надаваха възгласи, ридаеха и размахваха ръце, а ракетата с рев се издигаше нагоре, докато се превърна в малка точка сред безбрежната синева на небето.

Виковете на радост още не бяха заглъхнали, когато нещо се случи. Блесна непоносимо ярка светлина, сякаш беше изгряло второ слънце, още по-ослепително от първото, избухна високо в небето и ни връхлетя като мощен талаз. Всички се свлякохме на колене, крещейки от болка и ужас, и закрихме очи.

Когато се осмелих да погледна, ослепителната светлина беше изчезнала, а на мястото й пъплеше призрачна струя черен дим, зачеркнала половината небе и избледнявайки някъде на север. Ракетата не се виждаше. Не се и чуваше.

— Няма я! — извика някой.

— Моше! Моше!

— Тя се взриви, видях го с очите си!

— Моше!

— Юдит… — изрече тихо някой зад мен.

Бях твърде зашеметен, за да извикам. Но около мен ужасът и отчаянието се надигаха като вълна, чието бучене ставаше все по-силно. Ревяха стотици гърла едновременно. Хората бяха обзети от паника и тичаха наоколо като полудели. Някои се търкаляха по земята, други удряха пясъка с юмруци.

— Моше! — крещяха те. — Моше! Моше! Моше!

Потърсих с поглед Елиазар. Лицето му беше бяло като платно, очите му горяха с безумен пламък. Пое си дълбоко дъх, вдигна ръце и пристъпи напред. Тутакси всички погледи се впериха в него. Елиазар изправи рамене и вдигна високо глава. Сега ми изглеждаше като истински великан.

— Къде е корабът? — извика някой. — Къде е Моше?

Гласът на Елиазар прозвуча като тръбата на Бога.

— Той беше син Божи. И Бог го призова при себе си.

Писъци. Вой. Истерични крясъци.

— Мъртъв е! Моше е мъртъв!

— Той ще живее вечно! — прогърмя Елиазар.

— Божи син! — извикаха няколко гласа, после към тях се присъединиха още и още. — Божи син!

Усещах Мириам до себе си, притисната до мен, сграбчила ръката ми. Гърдите й опираха в ребрата ми, устните й гъделичкаха ухото ми.

— Ти трябва да напишеш книгата! — прошепна тя с настойчивост, от която ме побиха тръпки. — Неговата книга. Тя трябва да бъде написана! За да се помни този ден навеки. За да живее той навеки!

— Да — чух собствения си глас. — Да!

В този миг на безумие и ужас се люшках като дърво на брега, блъскано от придошлите води на Нил. Бях изтръгнат от корен и пометен от стихията. Огненото кълбо на Изход блесна в душата ми като второ слънце с ослепителен блясък, който никога няма да угасне. Разбрах, че съм покорѐн, погълнат, пленен завинаги, че ще остана тук да пиша и да проповядвам, че ще изкова евангелието на новия Мойсей в ковачницата на душата си и ще разпратя Словото по всички земи. Петимата загинали днес ще дадат началото на новото раждане. Ние ще дадем на хората от републиката онова, което са чакали толкова дълго, празни и объркани, а когато то дойде, ще разкъсат оковите и от мъртвата империя ще се роди нов ред. Дали има други светове и ще можем ли да живеем там? Кой би могъл да каже? Но се роди нова истина и ние можем да я предадем на хората, истината на Втория Мойсей, дал живота си, за да полетим към звездите. Аз няма да позволя тя да загине. Ще пиша, а други от моя народ ще разнасят словото ми по всички земи и то ще ги промени.

Може би не съм прав, че републиката е обречена. По-вероятно е все пак Рим да е предопределен да властва над света. Така е било хиляди години и вероятно ще бъде така до свършека на света. Е, добре. Нека властва. Няма да се опълчваме срещу вечния Рим. Просто ще се изтръгнем от прегръдката му. Ние също имаме своя съдба. Един ден, може би скоро, може би и не толкова скоро, ще построим втори кораб, а след него и други и те ще ни отнесат далеч от този скръбен свят. Бог ни прати своя Син, пак Бог Го призова при себе си и един ден всички ние ще се изтръгнем от железните обятия на вечния Рим и ще Го последваме на криле от пламък, далеч от оковите на тази Земя, в небесата, където Той живее вечно.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.